Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

25 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за зобов`язанням сплатити заборгованість по аліментам на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що 21 червня 1997 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем, актовий запис № 156, який 11 жовтня 1999 року був розірваний. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . У Новомосковському міськрайонному відділі державної виконавчої служби на виконанні перебував виконавчий лист № 12-98, виданий 05 червня 1998 року Новомосковським міським судом Дніпропетровської області про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця. Позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] , починаючи з 2007 року ухилявся від сплати аліментів, у зв`язку з чим станом на 05 квітня 2016 року, тобто на момент досягнення донькою повноліття, останній має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 25 412,77 грн., що підтверджується постановою державного виконавця про закриття виконавчого провадження від 19 вересня 2016 року. Оскільки дитина досягла повнолітнього віку, виконавче провадження з цих підстав виконавцем закінчене, [PERSON] вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 25 412,77 грн. По даній справі 27 листопада 2018 року було відкрите провадження у справі. 19 березня 2019 року відповідач [PERSON] погодився добровільно сплатити зазначену вище заборгованість в сумі 25 412,77 грн., у зв`язку з чим цього ж дня написав розписку, згідно якої зобов`язався виплатити [PERSON] погоджену між ними суму заборгованості по аліментам в розмірі 20 000,00 грн., починаючи з квітня 2019 року кожного місяця до 15 числа по 5 000,00 грн. З цих підстав сторонами було написано заяву до суду про закриття провадження у справі № 183/702/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 25 412,77 грн., у зв`язку з чим 19 березня 2019 року судом постановлено відповідну хвалу. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання зі сплати заборгованості по аліментам на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] згідно розписки від 19.03.2019 року, позивач [PERSON] просила суд стягнути з останнього на її користь грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 21 червня 1997 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , актовий запис № 156, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00020676715 від 31 липня 2018 року. Від даного шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . 11 жовтня 1999 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новомосковському району Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 192 про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується зазначеним вище витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00020676715 від 31 липня 2018 року. Встановлено, що на виконанні у Новомосковському міськрайонному відділі державної виконавчої служби перебував виконавчий лист № 12-98, виданий 05 червня 1998 року Новомосковським міським судом Дніпропетровської області про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця. [INFO] року [PERSON] , [INFO] досягла повноліття. Постановою державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Бесталанної К.Ю. від 13 вересня 2016 року виконавче провадження № 47975720 з примусового виконання за виконавчим листом № 12-98 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] закінчене на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» ув`язку з досягненням [PERSON] , [INFO] повноліття. Заборгованість по аліментам на момент повноліття [PERSON] складає 25 41,77 грн. Згідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі статті 196 Сімейного кодексу України 1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Судом встановлено, що 09 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 25 412,77 грн. Справі присвоєно єдиний унікальний номер 183/7002/18 та ухвалою суду від 27 листопада 2018 року було відкрите провадження. 19 березня 2019 року відповідачем [PERSON] написано розписку про добровільну сплату ним заборгованості по аліментам,згідно якої останній зобов`язався виплатити [PERSON] погоджену між ними суму заборгованості по аліментам в розмірі 20 000,00 грн., починаючи з квітня 2019 року кожного місяця до 15 числа по 5 000,00 грн. Зазначена домовленість між сторонами була досягнута у зв`язку з відмовою [PERSON] від позовних вимог, заявлених до [PERSON] у справі № 183/7002/18 про стягнення заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. З цих підстав ухвалою суду від 19 березня 2019 року у справі № 183/7002/19 провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, - закрите у зв`язку з відмовою [PERSON] від позовних вимог. Позивач у позові посилається на те, що відповідач [PERSON] до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання, взяті на себе за розпискою від 19.03.2019 року зі сплати заборгованості по аліментам на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , що становить 20 000,00 грн., у зв`язку з чим вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь зазначену суму боргу. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Оскільки відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за розпискою від 19.03.2019 року, заборгованість по аліментнім на теперішній час не сплачена, останнім не надано суду доказів сплати суми боргу повністю або частково, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача належить стягнути грошові кошти за зобов`язанням сплатити заборгованість по аліментам на утримання дитини в розмірі 20 000,00 грн. Щодо розподілу між сторонами судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] у позові просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 1 800,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). Таким чином, якщо стороною має бути документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. На виконання приписів ст. 137, 141 ЦПК України позивачем надано договір про надання правової допомоги № б/н від 20.09.2019 року;розрахунок часу, витраченого адвокатом на виконання робіт від 25.09.2019 року, в тому числі квитанцію № 931290 від 20.09.2019 року на суму 300,00 грн. за консультацію та квитанцію № 931291 від 20.09.2019 року на суму 1 500,00 грн. за складання позовної заяви, що на загальну суму складає 1 800,00 грн. Суд, враховуючи складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та витраченим ним часом, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських послуг, зокрема критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1 800,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом, позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки є інвалідом ІІ групи, а тому з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved