Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

16.05.2016 року позивачі [PERSON] та Громадська організація «Справа принципу» в особі голови правління [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідача, в якому просять витребувати у ПАТ КБ "ПриватБанк" оригінали /для огляду у судовому засіданні/ та копії /для долучення до матеріалів справи/ внутрішніх нормативних документів банку, затверджених керівним органом банку, якими встановлено формуляри договорів споживчих кредитів в іноземній валюті та порядок видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, які були чинними з 01.01.2004 року по 31.12.2015 року; визнати протиправними дії ПАТ КБ "ПриватБанк", які полягають в: - пропонуванні споживачам кредитів в іноземній валюті; - видачі споживчих кредитів в іноземній валюті; - встановлені формулярів договорів про надання споживчих кредитів, в яких зобов'язання виражене в іноземній валюті; - встановлення процедури видачі іноземної валюти в кредит споживачам на споживчі цілі; визнати недійсними внутрішні нормативні документи ПАТ КБ "ПриватБанк", затверджені керівним органом банку, якими встановлено формуляри договорів споживчих кредитів в іноземній валюті та порядок видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, які були чинними з 01.01.2004 року по 31.12.2015 року. При цьому позивачі посилаються на те, що позивач [PERSON] є споживачем кредитних послуг, які надаються ПАТ КБ "ПриватБанк" на підставі договору про надання споживчого кредиту від 08.02.2008 року. Позивачі вважають протиправними дії Банку щодо пропонування, встановлення процедури видачі та самої видачі споживчого кредиту в іноземній валюті, оскільки державною грошовою одиницею в Україні є гривня. У зв'язку із чим, позивачі змушені звернутися до суду із позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. від 30.05.2016 року відкрито провадження по справі. У зв'язку зі звільненням судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. справу було передано до авторозподілу, та ухвалою судді Огренич І.В. від 10.11.2016 року справу прийнято до провадження. 19.01.2017 року ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В. заявлено самовідвід головуючого по справі та справу передано для вирішення питання про призначення іншого складу. За результатами реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду зазначену справу передано на розгляд судді Васильків О.В. та ухвалою від 20.01.2017 року справу прийнято до провадження. В ході розгляду справи судом залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє і на представництво інтересів Громадської організації «Справа принципу» - голова правління [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити. До судового засідання представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника Банку, надані письмові заперечення підтримує. Представник третьої особи [PERSON] Банку України до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять заяву представника про розгляд справи за її відсутності. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявилися, повідомлялися належним чином. Матеріали справи містять заяви про розгляд справи за їхньої відсутності /том 1 а.с. 23, 28, 33, 39, 80, 84, 91, 98, 105, 112, 117, 123, 131, 136, 140, 143, 162, 168, 172, 176, 189, 193, 211/. Вислухавши представника позивача [PERSON], який діє і на представництво інтересів Громадської організації «Справа принципу» - голову правління [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 08.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, за умовами якого [PERSON] надав позичальнику кредитні кошти шляхом готівки через касу на строк з 08.02.2008 року по 08.02.2028 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 60\~230 дол. США на наступні цілі: 55\~000,00 дол. США на придбання нерухомості, а також у розмірі 5230,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати Банку кошти у сумі 584,14 дол. США, згідно графіку погашення кредиту /а.с. 8-12/. Судом встановлено, що у період з 2005 року по 2008 рік між Банком та третіми особами було укладено ряд кредитних договорів про надання кредиту в іноземній валюті /том 1 а.с. 24-25, 29-31, 34-38, 40-48, 81-82, 85-90, 92-97, 99-104, 106-111, 113-115, 118-121, 124-129, 132-135, 137-138, 141-142, 144-147, 164-166, 169-171, 173-175, 178-188, 190-192, 194-204, 212-214/. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Оскільки, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про [PERSON] банк України», постанови [PERSON] банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитних договорів. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Пунктом 11 Постанови визначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про [PERSON] банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. При прийнятті рішення суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-190цс15, відповідно до якої, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Враховуючи, що у позовній заяві сторона позивача та третіх осіб посилаються на кредитні договори, які укладені у період з 2005-2008 рр., то суд зазначає, що на час укладення цих кредитних договорів Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Суд вказує, що позичальники згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мали право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальників існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом вони не скористалися, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальники не відмовилися від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Таким чином суд зазначає що на момент укладення договорів кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Так, банк надавав позичальникам кредит в іноземній валюті (доларах США) у період 2005-2008 рр. з остаточною датою повернення кредиту у 2028 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач [PERSON] та треті особи цілком мали усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договору та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом враховується, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2016 року у справі № 521/6779/16-ц задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. З рішення суду вбачається, що [PERSON] заявляла зустрічний позов про визнання спірного кредитного договору недійсним. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. /т.2 а.с. 46-50/. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], Громадської організації «Справа принципу» в особі голови правління [PERSON], у зв'язку із чим, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, так як недоведені та неспроможні.

Outcome: dismissed