Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У грудні 2017 року позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (далі по тексту - позивач, страховик, ПрАТ «СГ «ТАС») звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] (далі по тексту - відповідач, страхувальник, [PERSON].) про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07.03.2017 між сторонами було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5934973, яким було забезпечено транспортний засіб марки Лексус, д.н.з. [NUMBER]. 01.06.2017 по вул. Антоновича у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП) за участю транспортного засобу марки Лексус, д.н.з. [NUMBER], під керуванням відповідача, та транспортного засобу марки Шкода, д.н.з. [NUMBER]. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2017 відповідача визнано винним у вчиненні зазначеної ДТП. В подальшому, позивачем було виплачено власнику пошкодженого транспортного засобу марки Шкода, д.н.з. [NUMBER], суму страхового відшкодування у розмірі 37 115 грн. 59 коп. на підставі заяви про виплату страхового відшкодування. Зважаючи на те, що відповідачем не було повідомлено страховика у встановленому законом порядку про ДТП та не надано документального підтвердження того, що водій не мав змоги виконати його обов'язок повідомити позивача про ДТП у строки, визначені Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просить суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в порядку регресу, розмір якої складає 37 115 грн. 59 коп. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2018 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Разом з цим, учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі та направлено відповідачу копію позовної заяви з додатками, та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень. Однак, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач, будучи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача також не надходило. На адресу суду від відповідача надійшла заява, до якої долучена медична документація, та зазначено про неможливість звернення до позивача із відповідною заявою завчасно у зв'язку з поважними причинами, а саме госпіталізацією відповідача та виявленою хворобою його матері. Поряд з цим, направлена відповідачем заява не є відзивом у розумінні ч.ч. 1-5 ст. 178 ЦПК України, у зв'язку з чим суд вбачає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За приписами ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Як встановлено судом за матеріалами справи, 07.03.2017 між ПрАТ «СГ «ТАС» (страховик за договором) та відповідачем (страхувальник за договором) було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5934973 (далі по тексту - Поліс), яким було забезпечено транспортний засіб марки Лексус, д.н.з. [NUMBER]. Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання глави 67 Цивільного кодексу України, Закону України "Про страхування" та Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". За приписами ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 979 Цивільного кодексу України. Згідно положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування", договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Системний аналіз положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов'язкового страхування страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди. Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася, і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. В свою чергу, п. 2 вказаного Полісу сторони узгодили, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Відповідно до розгорнутої довідки №3017158333054375 про дорожньо-транспортну пригоду, що сформована УПП у м. Києві, копія якої наявна в матеріалах справи, 01.06.2017 по вул. Антоновича у м. Києві відбулася ДТП за участю транспортного засобу марки Лексус, д.н.з. [NUMBER], під керуванням відповідача, та транспортного засобу марки Шкода, д.н.з. [NUMBER], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2017 у справі №752/12109/17 встановлено, що [PERSON] 01.06.2017 о 12 год. 45 хв. в м. Києві по вул. Антоновича, 127, керуючи автомобілем Lexus ES, державний реєстраційний номер [NUMBER], порушив вимоги дорожнього знаку 5.18 п.п. 33 Правил дорожнього руху «Напрямок руху по смугах» та зі смуги, що вказує рух тільки прямо, здійснив поворот ліворуч та перед поворотом не зайняв відповідне крайнє положення на проїжджій частині, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Skoda Superb, державний реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Суд дійшов висновку, що в діях [PERSON] вбачається порушення п.п. 10.1, 10.4, 33 (5.18) Правил дорожнього руху України, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності. Як вбачається з Полісу, дана подія визначена сторонами як страховий випадок, на випадок якого здійснювалось страхування. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування", до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. При цьому, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Лексус, д.н.з. [NUMBER], на момент вчинення зазначеної вище ДТП була застрахована за Договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5934973 у ПрАТ «СГ «ТАС», останнім було здійснено страхове відшкодування в розмірі 37 115 грн. 59 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №28100 від 24.07.2017. Зокрема, згідно наявної в матеріалах справи ремонтної калькуляції, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Шкода, д.н.з. [NUMBER], складає 103 571 грн. 87 коп. У зв'язку зі зверненням до позивача власника пошкодженого автомобіля марки Шкода, д.н.з. [NUMBER], із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 37 115 грн. 59 коп., копія якої наявна в матеріалах справи, позивачем було визнано вищезазначену ДТП страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт №15111В/51/2017 від 19.07.2017, копія якого надана позивачем. Так, згідно вказаного страхового акту, вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу марки Шкода, д.н.з. [NUMBER], склала 37 115 грн. 59 коп. Заперечень щодо розміру та факту виплати страхового відшкодування за Полісом, а також перебування отриманих автомобілем марки Шкода, д.н.з. [NUMBER], пошкоджень у причинно-наслідковому зв'язку з ДТП, що сталася 01.06.2017, відповідачем суду не надано. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з недотриманням відповідачем як страхувальником строків і умов повідомлення страховика про ДТП, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 37 115 грн. 59 коп. страхового відшкодування за завдані в результаті ДТП збитки, які були відшкодовані позивачем потерпілому. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу Украйни передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з частиною 1 якої, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Судом встановлено, що страховиком належним чином виконані умови Полісу, а саме грошове зобов'язання шляхом виплати страхового відшкодування в розмірі 37 115 грн. 59 коп. у зв'язку із настанням страхового випадку. Фактично здійснені позивачем витрати по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, належним чином підтверджуються матеріалами справи. При цьому, відповідачем не заперечується факт настання ДТП та визнання його винним у скоєнні ДТП. Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте, вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Тобто, вищезазначені норми статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачають право страховика на звернення до суду з регресним позовом до особи, яка не повідомила страховій компанії про настання дорожньо-транспортної пригоди, а лише зобов'язує осіб, причетних до неї, вжити заходів з метою запобігання чи зменшення розміру подальшої шкоди. Лише в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Так, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача відповідачем як страхувальником про настання страхового випадку у строки, передбачені підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також, в матеріалах справи відсутні докази надання страховику документально підтверджених поважних причин такого неповідомлення. Однак, у даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, а відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. При цьому, сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування в сумі 37 115 грн. 59 коп., тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже, регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність передбаченого законодавством обов'язку винного в ДТП водія повідомити свого страховика про настання страхового випадку, але разом з тим, таке повідомлення необхідне для надання можливості страховику самостійно встановити обставини страхового випадку, зокрема, про учасників ДТП, час та місце настання страхового випадку, характеру та розміру шкоди, з метою встановлення наявності підстав для здійснення страхового відшкодування та розміру останнього, запобігання необґрунтованим виплатам тощо. Отже, у разі наявності у страховика фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якими він скористався, що в даному випадку підтверджується матеріалами справи, а також здійснення добровільного страхового відшкодування страховою компанією, зазначене свідчить про визнання позивачем страхового випадку та погодження з розміром збитків, та відсутність умов для реалізації права позивача як страховика на звернення до суду з регресним позовом до відповідача як до особи, яка не повідомила страховій компанії про настання дорожньо-транспортної пригоди на підставі п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33, п.п. «ґ» п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №910/39/17. Відповідно до ч.ч. 5, 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведено наявності у позивача, який здійснив виплату страхового відшкодування на підставі Договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5934973, права регресної вимоги до [PERSON], підстав для застосування відповідних приписів ст.ст. 33, 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та покладення на відповідача як страхувальника та винну особу обов'язку з такого регресного відшкодування на користь страховика. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити в задоволенні позову, з огляду на його необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються судом на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed