Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

\~\~ [PERSON] (далі позивач, [PERSON]А.) звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Волинській області) про зобовязання відповідача виплатити [PERSON] 200\~000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку Волинської області, однак наказом ГУ ПФУ у Волинській області від 04 січня 2013 року №2-о її було звільнено з займаної посади. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року у справі №803/926/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, [PERSON] було поновлено на посаді., а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 11\~859,54 грн. Постанова суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця звернута до негайного виконання. Незважаючи на те, що вказане рішення суду підлягало до негайного виконання, позивач була поновлена на посаді лише 23 березня 2015 року, тобто через 21 місяць з дня прийняти судом постанови про її поновлення. Крім того, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року на користь [PERSON] був стягнутий середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення її на посаді у загальному розмірі 79\~063,60 грн. На думку [PERSON] тривале невиконання судового рішення про її поновлення призвело до моральних страждань та погіршення її стану здоровя. Зокрема у період з червня по листопад 2013 року [PERSON] була тричі госпіталізована з гіпертонічним кризом, стенокардією та іншими супутніми серцево-судинними хворобами. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої середній розмір компенсації за завдану моральну шкоду становить 2000 5000 Євро, позивач просить суд зобовязати відповідача виплатити [PERSON] 200\~000,00 грн моральної шкоди. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у письмових запереченнях від 28 березня 2017 року №1699/07-38 та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що постанова Волинського окружного адміністративного суду не виконувалася про поновлення позивача на посаді тривалий час не виконувалася у звязку з тим, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець звертався до суду з поданнями про відстрочення виконання судового рішення, а потім зупинив виконавче провадження. Крім того посилається на те, що [PERSON] у цей період не була позбавлена засобів існування, оскільки отримувала пенсію. З наведених мотивів та підстав вважає, що позивач не навела доказів спричинення їй моральної шкоди та просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Частиною другою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Таким чином, незважаючи що спірні правовідносини виникли з питання проходження позивачем публічної служби, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не заявлені разом з вимогою про вирішення публічно-правового спору (який вже по суті був вирішений адміністративними судами), а тому дана справа підсудна місцевому загальному суду в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, в адміністративній справі № 803/926/13-а за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04 січня 2013 року № 2-о "Про припинення державної служби [PERSON]А."; поновлено [PERSON] на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку з 04 січня 2013 року; стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 січня 2013 року по 21 червня 2013 року в сумі 11 859 грн. 54 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову суду щодо поновлення [PERSON] на посаді та щодо присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць - 3 864 гривні 34 копійки допущено до негайного виконання (а.с.6-15). Крім того, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у тій же справі, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2013р. у справі № 803/926/13-а за період з 22.06.2013р. по 23.03.2015р. в сумі 79 063 грн. 60 коп (а.с.45-47). Частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки сторони в адміністративній справі №803/926/13-а ті ж самі, що й в розглядуваній цивільній справі, тому суд дійшов висновку, що обставини встановлені у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року та ухвалі цього ж суду від 16 липня 2015 року повторному доказуванню не підлягають. У вказаній адміністративній справі встановлена незаконність звільнення [PERSON] з займаної посади, а також факт тривалого невиконання судового рішення, про її поновлення, що допущено в цій частині до негайного виконання і яке фактично виконано тільки 23 березня 2015 року, хоча постанова суду про поновлення позивача на посаді підлягала негайному виконанню ще 24 червня 2013 року, тобто не виконання рішення суду в цій частині більше 1 року та 8 місяців. На думку суду кожна з вищенаведених обставин є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди виходячи з наступного. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 Кодексу законів про працю України (далі КзПП України), яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року у справі №428/7002/14-ц, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами під час прийняття рішення. З наведеного можливо дійти висновку, що сам по собі факт поновлення [PERSON] на займаній посаді, а також присудження на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання судового рішення про її поновлення, не може бути підставою для відмови у компенсації позивачу моральної шкоди у сфері трудових відносин та у тому числі з підстав тривалого не виконання рішення суду, що допущене до негайного виконання. Одночасно, визначаючи ступінь вини відповідача під час завдання моральної шкоди позивачу, а також надаючи оцінку його доводам щодо поважності тривалого невиконання судового рішення про поновлення [PERSON] на роботі, суд виходить з наступного. У своїх письмових заперечення, а також поясненнях наданих під час судового засідання представник ГУ ПФУ у Волинській області посилається на те, що виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про поновлення [PERSON] на посаді тривалий час було зупинено постановою державного виконавця. Однак вказана обставина, на думку суду, не може бути підставою для невиконання судового рішення про поновлення звільненого працівника на посаді, з наступних підстав. Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку предявлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Відповідно до частини першої статті 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Частиною четвертою статті 257 КАС законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV, чинний на час виникнення спірних правовідносини). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду. Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обовязок. Зокрема, зазначений обовязок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 23 червня 2015 року №21-63а15, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. З наведених вище мотивів, а також враховуючи правовий висновок Верховного суду України, суд дійшов висновку, що добровільне виконання рішення про негайне поновлення [PERSON] на посаді було законодавчим встановленим обовязком Головного управління Пенсійного фонду України, відносно до дій органів державної виконавчої служби, які виконують судові рішення в примусовому порядку. Це означає, що відповідач мав негайно виконати судове рішення про поновлення [PERSON] на посаді в незалежності від того чи звернулася вона до органів державної виконавчої служби, чи відкрито виконавче провадження за її заявою та чи зупинено воно. З наведених вище мотивів суд не приймає до уваги доводи відповідача про поважність причин невиконання судового рішення про поновлення [PERSON] на посаді у звязку з діями органів державної виконавчої служби. Суд також вважає за необхідним звернути на тривале та безпідставне невиконання відповідачем судового рішення про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 124 Конституції України, в редакції до 02.06.2016 року, станом на час ухвалення та виконання рішення суду по справі №803/926/13-а, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Так, відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. ( в редакції станом на час ухвалення та виконання рішення суду). Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі № 18-рп/2012 від 13.12.2012 виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій). Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "[PERSON] проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009). Як слідує з матеріалів справи судове, рішення про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили 09 жовтня 2013 року (а.с.11-13). Фактично воно було виконано в цій частині лише у червні 2015 року (а.с.40), тобто лише через один рік та вісім місяців. Отже, тривалий час не виконуючи рішення суду про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ГУ ПФУ у Волинській області втрутилося у право позивача на мирне володіння своїм майном, що є порушенням першого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу Конвенції. Також суд не бере до уваги доводи представник ГУ ПФУ у Волинській області що стосовно [PERSON] було порушено кримінальне провадження, а тому її не поновлювали на посаді для неможливості вплинути на свідків, з наступних підстав. Як зазначено у частині першій статті 22 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (чинного на час спірних правовідносин), Невиконання службових обов'язків, що призвело до людських жертв або заподіяло значної матеріальної чи моральної шкоди громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою із збереженням заробітної плати. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою приймається керівником державного органу, в якому працює цей службовець. Аналогічні за змістом положення містяться і в статті 72 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII. Таким чином, у даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повинно було негайно поновити позивача на посаді та у випадку обґрунтованих підстав та наявності обставин, які вказують на можливість вчинення позивачем злочину відсторонити її від посади. Однак підстав для невиконання судового рішення, яке підлягало до негайного виконання, в даному випадку не має. Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що своїми діями, які виразилися у незаконному звільненні [PERSON] з займаної посади, а також у тривалому невиконанні судового рішення про поновлення позивача на посаді, яке підлягало до негайного виконання, а також судового рішення про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке безпідставно не виконувалося протягом одного року та восьми місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили, ГУ ПФУ у Волинській області спричинило [PERSON] моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях через необхідність неодноразового звернення до судів для поновлення своїх порушених прав, а також в погіршенні стану здоровя, що виявилося у неодноразовій госпіталізації з гіпертонічним кризом, стенокардією та іншими супутніми серцево-судинними хворобами у період з червня по листопад 2013 року, що підтверджується відповідними медичними документами (а.с.33-34, 48-51). Крім того, внаслідок незаконного звільнення та тривалого безпідставного невиконання судового рішення про її поновлення [PERSON] втратила стійкі життєві звязки які виявилися у тому, що позивач довгий час працювала в органах Пенсійного фонду України, а в останні роки на керівній посаді. Її незаконне звільнення з підстав порушення присяги державного службовця, а в подальшому тривале невиконання рішення про її поновлення на посаді, підірвало її моральні та ділові якості в очах суспільства, що безумовно свідчить про наявність в [PERSON] моральних страждань з цього приводу. Визначаючи розмір належної до компенсації моральної шкоди, суд виходить з наступного. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що у звязку з незаконним звільненням позивачу присуджено в загальному розмірі 90 923,14 грн середнього заробітку (за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді). Крім того, позивач в спірний період отримувала пенсію в середньому розмірі 2 200,00 2 400,00 грн, що підтверджується відповідною довідкою органу Пенсійного фонду України (а.с.83), мала заощадження на рахунках в банках (а.с.95 зв.ст.,100 зв.ст.). Таким чином доводи позивача та її представника, що [PERSON] була позбавлена засобів існування є безпідставними та надуманими. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи розмір присудженого на користь [PERSON] середнього заробітку, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач їх тривалості, з врахуванням стану здоров'я позивача, ступінь зниження ділової репутації, час та зусилля, що були необхідні для відновлення попереднього стану, суд визначає розмір відшкодування моральної в сумі 5\~000 грн. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, щодо необхідності зобовязання відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди виплатити позивачу виплатити 5\~000,00 грн. моральної шкоди завданої у звязку з тривалим невиконанням рішення суду щодо її поновлення та виплати середнього заробітку. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у звязку з безпідставністю. Частиною другою статті 88 ЦПК України передбачено, що якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а обидві сторони звільненні від сплати судового збору, тому судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 50 грн слід компенсувати за рахунок держави (5\~000 грн./200\~000 грн.х (200\~000 грн.* 1%)).

Outcome: partial