Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

В квітні 2014 року в Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом до [PERSON], [PERSON] про звільнення майна з під арешту, накладеного 19.02.2010р. державним виконавцем Іллічівського ВДВС ММУ юстиції на нерухоме майно - нежитлову будівлю в [ADDRESS], загальною площею 256 м2. В обґрунтування позову зазначили, що 24.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір на суму 100 000,00 доларів США. У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений договір іпотеки від 24.07.2006 року, предметом яких є нежитлова будівля в [ADDRESS], загальною площею 256 м2. На предмет іпотеки накладено заборону відчуження. Однак, 19.02.2010р. державним виконавцем Іллічівського ВДВС ММУ юстиції при примусовому виконанні накладено арешт на вказане майно, що є предметом іпотеки. На думку позивача накладення арешту на спірне майно порушує їх права як іпотекодержателя, і не відповідає вимогам законодавства. Ураховуючи викладене, позивач просив задовольнити позов та звільнити з під арешту вказане нерухоме майно. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча були повідомлені належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Третя особа Іллічівський ВДВС ММУ юстиції позовні вимоги не визнали та просили відмовити у позовних вимогах, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що на виконанні Іллічівського ВДВС ММУ юстиції були два виконавчі провадження: перше - за виконавчим листом №2-5311 від 28.09.2009р. виданого Жовтневим районним судом м.Маріуполя на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 250 000,00 грн.; друге - за виконавчим листом №2-4115 від 30.11.2011р. виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми боргу в розмірі 350 605,72 грн. Для виконання вказаних рішень судів державним виконавцем були проведені усі можливі виконавчі дії, в тому числі арешт спірної нежитлової будівлі [ADDRESS]. 30.11.2012р. при виході за адресою [ADDRESS], державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що описана та арештована нежитлова будівля 29.11.2012р. згоріла разом з описаним майном. У зв'язку із цим 23.04.2013р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. Розгляд справи просили провести без участі представника Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ. Дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням третьої особи та доводам позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк», виходячи із наступного. 24.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування грошові кошти в сумі 100 000 доларів США в обмін на зобов'язання позичальника повернути кредит та сплатити винагороду, відсотки, комісії, штраф, пеню, передбачені кредитним договором (пункт 1.1. кредитного договору). У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Позивачем та [PERSON] укладено іпотечний договір, предметом якого є нежитлова будівля в [ADDRESS], загальною площею 256 м2 і зазначене обтяження зареєстровано в реєстрі, що підтверджується відповідним витягом з державного реєстру обтяжень, наданим Іллічівським ВДВС Маріупольського МУЮ. 19.02.2010 року державним виконавцем Іллічівського ВДВС ММУ юстиції своєю постановою накладено арешт на нежитлову будівлю в [ADDRESS], загальною площею 256 м2. Вказаний арешт будинку складено при примусовому виконанні виконавчого листа N 2-5311, виданого 28.09.2009 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 250 000,00 грн. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 02.04.2014р. по справі № 264/10136/13-ц позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя задоволено. Вирішено судом передати в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, щодо якого 10 липня 2012 року по справі № 0520/4681/2012 винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 46/МК-06 від 24 липня 2006 року. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області вказане рішення суду першої інстанції залишено в силі, рішення набрало законної сили. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведеним рішеннями судів встановлені обставини, за яких на користь позивача було звернено стягнення на спірний об'єкт іпотеки та передано цей об'єкт позивачу в управління. Тому на вказаний об'єкт нерухомості розповсюджується право володіння Позивача. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 1. ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право застави (іпотеки) у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло з 20.09.2006 року, разом з тим арешт на спірне майно був накладений пізніше - 21.04.2011 року та 21.01.2013р. За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження"). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження"). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 1 квітня 2013 року. Подібна правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 09.04.2014р. по справі №6-13цс14, яка в силу ч.2 статті 214, ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосуванні при розгляді подібних справ всіма судами України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Проте з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем були не дотримані наведені вимоги закону і проводилося звернення стягнення (накладення арешту) на предмет іпотеки в порядку примусового виконання за виконавчим документом для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, та у порушення передбаченого частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" і частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Також при накладені арешту на предмет іпотеки не враховано приписи ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 N 1255-IV, якою визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (ч. 1). Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: 1) якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження (пункт 1 частини 3 ст. 23). Таким чином, аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження. Згідно з частиною 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. За умовами пункту 1.1. кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» надає кредит у розмірі 100 000 доларів США. Саме ці грошові зобов'язання та їх своєчасне виконання, разом із сплатою відсотків, пені, винагород та інших, передбачених договором платежів, забезпечені за договором іпотеки (п.2 договору іпотеки). При цьому пунктом 7 договору іпотеки визначено, що вартість предмета іпотеки складає 925 665,00 грн. Таким чином, вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, що також є обставиною, яка в силу ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно. Крім того, частиною 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Натомість державний виконавець наведеної вимоги закону не виконав та не повідомив заставодержателя - позивача та необхідну йому інформацію. Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, тому накладення арешту на предмет обтяження є перепоною для реалізації банком предмета іпотеки, що є порушенням майнових прав і інтересів банку. Обставин, які передбачені ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позичальником [PERSON] кредитні зобов'язання належним чином не виконуються та існує борг на час розгляду справи в розмірі 109 129,15 доларів США. За таких обставин справи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині необхідності звільнення з під арешту майна, яке знаходиться в іпотеці, є законним та підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про заборону органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням прав ПАТ «КБ «Приватбанк» щодо іпотечного житлового будинку, то суд вважає їх необґрунтованими і незаконними та відмовляє в їх задоволені. В даному випадку суд не має достатніх підстав для захисту ще непорушених прав позивача на майбутнє та встановлення широкої заборони органам ДВС вчиняти будь-які дії відносно майна боржника в умовах постійного розвитку та можливих змін правовідносин, що буде суперечити реалізації законним завданням та повноваженням органів ДВС, та порушувати права інших кредиторів (стягувачів). Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial