Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Територіальної громади Сімферопольської міської ради про визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.08.2000 року її мати [PERSON] на підставі рішення виконкому Київської районної ради м.Сімферополя від 25.07.2000 року №171 отримала свідоцтво про право власності на 50/100 часток жилого будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Власником інших 50/100 часток домоволодіння є [PERSON] Рішенням Сімферопольської міської ради №337 від 21.10.2004 року [PERSON] та [PERSON] передана у спільну сумісну власність земельна ділянка площею 0,0558 га, розташована по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування будинку. Проект землеустрою по відведенню земельної ділянки затверджений на сесії міської ради 21.10.2004 року, проте процедура отримання державного акту затягнулась на тривалий час і державний акт був виготовлений лише в січні 2006 року. [PERSON] померла [INFO], і державний акт серії КМ №078705 від 10.01.2006 року виданий лише [PERSON] із зазначенням, що співвласниками земельної ділянки площею 0,0558 га являються [PERSON] та [PERSON] без визначення частки кожного. За життя [PERSON] склала заповіт, за яким все своє майно заповіла [PERSON]. 26.05.2006 року в Третій сімферопольській державній нотаріальній конторі позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 50/100 часток домоволодіння [ADDRESS], право власності зареєстровано в органі державної реєстрації. За таких обставин, вона вважає, що набула також відповідно до вимог ч.1 ст.377, ст.1225 ЦК України й право власності на 50/100 часток земельної ділянки за даною адресою. Проте державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Позивачка просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 50/100 часток земельної ділянки площею 0,0558 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], які належали [PERSON] У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги. Відповідачка [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову. Представник Сімферопольської міської ради до суду не з'явився, у письмових запереченнях просив у задоволенні позову відмовити за відсутності спору між [PERSON] та Сімферопольською міською радою. Суд, заслухавши пояснення осіб, які з'явились до суду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Сімферопольської міської ради від 21.10.2004 року №337 затверджений проект землеустрою по відведенню земельної ділянки у приватну власність [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,0558 га за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. 10.01.2006 року [PERSON] виданий державний акт на право власності на вказану земельну ділянку Серія КМ №078705. Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] За життя спадкодавець зробила заповіт, відповідно до якого заповідала все своє майно [PERSON] 26.05.2006 року [PERSON] в Третій сімферопольській державній нотаріальній конторі видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом у виді 50/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Постановою державного нотаріуса Третьої сімферопольської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS], після смерті [PERSON] за відсутності правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням його цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Частина 1 статті 116 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 ЗК України. Зокрема, згідно з положеннями ст.118 ЗК України в редакції, що діяла на момент ухвалення Сімферопольською міською радою рішення про передання [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки у власність, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі ( на місцевості ), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. На час розгляду справи стаття 125 ЗК України діє у редакції, яка також встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Крім того, на підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року N 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року N 509-VI). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації. Абзац 2 п.1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачає, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. З фактичних обставин справи вбачається, що [PERSON] за життя не отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, тобто право власності на землю у неї не виникло, а відтак воно не може бути успадковано позивачкою відповідно до ст.ст.1218, 1225 ЦК України. Враховуючи Перехідні положення Земельного кодексу України [PERSON] як спадкоємець [PERSON] не позбавлена права звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про видачу їй державного акту на частку спірної земельної ділянки, а у разі відмови, звернутися до суду з позовом про визнання за нею права на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу про право власності на землю на її ім'я. За таких обставин, суд вважає вимоги позивачки про визнання за нею права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON] не засновані на законі, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed