Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відносно нього 18 серпня 2019 року старшим лейтенантом поліції УПП у Волинській області ДПП Хоронжуком І.В. було винесено постанову серії НК №024078 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року постановлено скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 18 серпня 2019 року серії НК №024078 складену відносно [PERSON] за ч.1 ст.122 КУпАП і закрити справу про адміністративне правопорушення. Посилається на те, що неправомірними діями поліцейського йому було завдано моральної шкоди. Вказує, що є особою з інвалідністю ІІ групи та має значні проблеми зі здоров`ям, та під впливом незаконних дій патрульного поліції хвороби загострились. Весь час, поки тривав судовий процес, в ході якого він оскаржував постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, позивач перебував у стані стресу. Крім того, маючи проблеми із ногою, йому важко пересуватись, а тому вчинення процесуальних дій - ознайомлення з матеріалами справи про притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, підшукування представника, зустрічі з ним для підготовки документів до суду, участь в судових засіданнях, у тому числі доїзди в суд , завдало йому фізичного болю та страждань. У зв`язку із зазначеним йому було завдано значну моральну шкоду, що негативно вплинуло на його життєдіяльність, зокрема, він не міг та досі не може виконувати справи по дому, підтримувати стосунки з іншими людьми. Вказує, що його відновлення після отримання душевних і фізичних страждань ще триває, і цей процес є повільним, оскільки завдана йому моральна шкода спричинила погіршення вже існуючого хронічного захворювання, знизивши шанси на його виліковність. Враховуючи вищенаведене та з посиланням на ст.23, 1167, 1173,1174 ЦК України, ст.1,2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування,прокуратури суду», ст. 19, 23 Закону України «Про національну поліцію» просить стягнути з Управління Патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції на свою користь моральну шкоду у розмірі 30000 гривень. Ухвалою від 16 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 20 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, якому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вважає, що позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди, не надав доказів, які б свідчили про характер та обсяг його фізичних чи душевних страждань, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих чи виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та не обґрунтовано розмір моральної шкоди у сумі 30000 гривень. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Управління Патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Вахмістрова І.О. проти задоволення позовних вимог позивача та його представника заперечила, вказувала, що патрульний діяв в межах повноважень, а позивач не надав переконливих доказів, котрі б свідчили про наявність заподіяння йому моральної шкоди, протиправність дій заподіювача та причинно-наслідковий зв`язок між діями органу поліції та заподіяною шкодою,просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області Соловей В.С. в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року, 18 серпня 2019 року інспектором роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП старшим лейтенантом поліції Хоронжуком І.В. винесена постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія НК №024078, в якій зафіксовано, що позивач, 18 серпня 2019 року о 12 год 08 хв. в м. Луцьку по вул. Глушець керував автомобілем ГАЗ 31029 та здійснив зупинку вище 30 м від дорожнього знаку зупинка( 5.41), чим порушив п.15.3 (е) ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, за яке накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. Відповідно до вказаного рішення, скасувано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 18 серпня 2019 року серії НК №024078 складену відносно [PERSON] за ч.1 ст.122 КУпАП і закрито справу про адміністративне правопорушення. В позові до інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції [PERSON] - відмовлено. Суд дійшов висновку про скасування постанови про накладення на позивача [PERSON] стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн, оскільки відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач дійсно вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП (а.с. 10,11). Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Частиною першою статті1, ч. 3 ст.19, ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. За нормами п. 2 ч. 1 ст. 1,п. 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування,прокуратури і суду» здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про право на відшкодування заподіяної шкоди. Разом із тим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У судовому засіданні із наданих доказів та пояснень сторін судом встановлено, що позивач [PERSON] не був засуджений, не притягувався до кримінальної відповідальності, відносно нього не був застосований запобіжний захід, не затримувався, та на нього не накладались адміністративні стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу). Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи, органу державної влади правового значення при цьому не має. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Згідно пункту 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. У даній постанові, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні позивачем не доведено, що внаслідок скасування постанови про притягнення його до відповідальність за порушення правил дорожнього руху та закриття провадження у даній адміністративній справі, а також протизаконними діями працівників Управління Патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції він пережив довготривалий пригнічений стан, що негативно відобразилось у його повсякденному житті, психологічно страждав. До позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Разом із тим суд вважає доведеним той факт, що внаслідок складання працівником поліції постанови та притягнення позивача [PERSON] до відповідальності він пережив неприємні емоції. Проте в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів в розмірі 30000 грн. Також позивачем не обґрунтовано та не надано доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків із оточуючими, погіршення стану здоров`я у зв`язку із подіями. Сам факт наявності судового рішення, яким скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення, не являється доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. Крім того, у рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року, судом не встановлено жодного факту протиправної чи незаконної дії чи бездіяльності зі сторони поліцейського у відношенні до позивача. З огляду на те, що "розумність"і "справедливість" що зазначена у ст..23ЦК Україниякі є оціночними поняттями,та суди,які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи,мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого(співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. (Вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. У п. 54. рішення ЄСПЛ "Перна проти Італії"від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії". За вказаних обставин, зважаючи на викладені та встановлені у судовому засіданні обставини, конкретно у даному випадку, суд вважає, що справедливою сатисфакцією по відновленню прав позивача [PERSON] є скасування судом постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього грошового стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. Таким чином заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] до Управління Патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та до задоволення не підлягають. Разом із тим, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що він являється інвалідом другої групи загального захворювання, оскільки вказані обставини не мають причинно-наслідкового зв`язку між отриманою травмою, наявністю захворювання, діями поліцейського та заподіяння моральної шкоди, а сам факт скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення не може у даному випадку, виходячи із встановлених обставин справи, бути доказом заподіяння та стягнення моральної шкоди. Судом враховується, що згідно із п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. Підсумовуючи вищенаведене, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed