Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтував наступним чином. [INFO] року в с. Богданівна Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], яка приходилась позивачеві матір'ю. Після її смерті відкрилася спадщина. Спадкове майно спадкодавця складається із житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] та земельної ділянки. Земельну ділянку позивач вже успадкувала в нотаріальному порядку, в результаті чого отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом вчиненим за життя спадкодавця, 27.10.2009 року, відповідно до якого мати на випадок своєї смерті заповіла їй, все своє майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося. Даний заповіт не змінений та не скасований. Вона [PERSON] є єдиним спадкоємцем на майно померлої як за заповітом, так і за законом. Особи, які мають право на обов'язкову частку у спадщині матері - відсутні. Крім неї, дочки, у [PERSON] є ще дві дочки [PERSON] та [PERSON], які спадщину не приймали, на неї не претендують, надали нотаріусу свої заяви про відмову від прийняття спадщини, які знаходиться серед матеріалів спадкової справи. Вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування житлового будинку позивач не має можливості, оскільки житловий будинок, який належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №49 від 20.11.1988 року, належав до суспільної групи колгоспний двір, головою якого є [PERSON] (мовою оригіналу російською - [PERSON]) . Оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, нотаріус не в змозі встановити яка частка спадкового будинку належала саме спадкодавцеві. Крім цього, згідно свідоцтва про смерть прізвище, ім'я та по батькові матері записано як "[PERSON]". Однак, свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння № 49 від року видане на ім'я (мовою оригіналу російською) «[PERSON]», що в перекладі на українську мову матиме варіант написання «[PERSON]» - із помилкою у прізвищі (замість букви «И» у першому складі, написано букву «Е»). Невідповідність запису її прізвища у свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння, як у її свідоцтві про смерть, викликано тим, що були допущені зазначені помилки під час оформлення вказаного документу. Внести відповідні виправлення до даного правовстановлюючого документу не має можливості, оскільки [PERSON] вже померла, а іншого порядку встановлення факту належності правовстановлюючого документу законом не передбачено. Ураховуючи те, що від встановлення вказаного вище факту залежить виникнення у позивача відповідних прав, тобто породження безпосередніх юридичних наслідків, вона реалізовує своє право на спадщину, тому просила суд встановити факт належності її матері правовстановлюючого документа та визнати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, в адресованій суду заяві вказала, що позовні вимоги підтримує, просила їх задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] надала суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності, вказала, що позовні вимоги визнає та не заперечує стосовної задоволення. Також в заяві визнала обставини стосовно того, що вона являється членом колгоспного двору до майна якого входив житловий будинок, який є об'єктом даного спору та головою якого була [PERSON], яка приходилась їй бабусею. Зазначила, що на даний житловий будинок вона, [PERSON], не претендує, строк позовної давності пропустила без поважних причин, ніколи не зверталась за витребуванням майна з колгоспного двору, та не оспорює, що є такою, що втратила право в частці майна колгоспного двору. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази та давши їм оцінку в сукупності дійшов до наступних висновків. [INFO] року в с. Богданівна Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом вчиненим спадкодавцем за життя 27.10.2009 року, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження відповідно до якого заповіла [PERSON], тобто позивачці, яка приходилась їй рідною дочкою, що доведено свідоцтвом про народження та відповідно свідоцтвом про одруження, усе належне їй майно. Даний заповіт був посвідчений секретарем виконкому Богданівської сільської ради Липовецького району 27.10.2009 року та зареєстрований в реєстрі за №27. По відомостях Богданівської сільської ради, за життя спадкодавцем заповіт не змінювався та не скасовувався. Як свідчать матеріали Спадкової справи до майна померлої №44/2014, своїм правом на прийняття спадщини скористалась [PERSON], подавши заяву нотаріусу в межах шестимісячного строку про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Інших спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку в спадковому майні не встановлено. Також відсутнє майно, яке неохоплене заповітом. Серед матеріалів спадкової справи також наявні заяви дітей спадкодавця [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини після смерті їх матері. Отже позивачка є єдиним спадкоємцем як за законом так і за заповітом після смерті матері. Вказане підтверджується матеріалами Спадкової справи № 44/2014, заведеної приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] після смерті [PERSON]. Вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування житлового будинку, який належав спадкодавцеві, позивач не має можливості, оскільки свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння №49 від 20.11.1988 року, видане на підставі рішення виконкому Липовецької районної ради народних депутатів № 131 від 30.05.1985 року та рішення виконкому Росошанської сільської ради народних депутатів №27 від 07.08.1987 року, зареєстроване в бюро технічної інвентаризації 20.11.1988 року на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого зазначено "[PERSON]", тому постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] від 15.05.2014 року, позивачеві було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відмова посадової особи була мотивована тим, що житловий будинок, який увійшов до складу спадкового майна входив до суспільної групи колгоспний двір, головою якого зазначено спадкодавця [PERSON], відтак таке майно є спільною сумісною власністю, у зв'язку із чим неможливо визначити частки його співвласників, у тому числі і спадкодавця. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як убачається із Свідоцтва про право особистої власності за №49 виданого 20.11.1989 року виконкомом Росошанської сільської ради, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] належав до колгоспного двору головою якого зазначено російською мовою "[PERSON]". Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області № 224 від 19.05.2014 року, з 1963 року по день своєї смерті [PERSON] була власником житлового будинку в [ADDRESS] Відповідно до технічного паспорта на одноквартирний (садибний) житловий будинок, що був виданий 17.04.2014 року КП "ВООБТІ", власником будинку зазначено померлу [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть прізвище, ім'я та по батькові спадкодавця записано як "[PERSON]". Саме так зазначено матір'ю позивача, що доведено свідоцтвом про народження позивача. Земельна ділянка, що належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 152826, позивач успадкувала в силу складеного померлою за життя заповіту від імені [PERSON], у зв'язку із чим на ім'я позивача було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Допущені у свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння № 49 неточності у зазначенні прізвища спадкодавця позбавляють спадкоємця реалізувати своє право на спадщину, а тому суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт належності спадкодавцеві житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] Встановлення даного факту має для позивача юридичне значення, тобто породжує безпосередні юридичні наслідки, оскільки від цього залежить право позивача на прийняття спадщини за заповітом після смерті матері у виді житлового будинку, а тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині. Відповідно до довідки № 223 від 19.05.2014 року, виданої виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області житловий будинок, розташований в [ADDRESS], мав статус майна, яке належало колишньому колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, членами якого станом на 15.04.1991 року були [PERSON] (спадкодавець, голова колгоспного двору) та [PERSON] (член колгоспного двору, позивач у справі), [PERSON] (відповідач у справі, присвоєно прізвище [PERSON] у зв'язку із укладенням шлюбу - член колгоспного двору). Згідно розділу 11 «Право власності» глави 11 «Спільна власність» ст.. 120 «Власність колгоспного двору» Цивільного кодексу Української РСР 1964 р. - майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. На підставі ст.ст.. 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР 1964 р. володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, право власності на майно колгоспного двору, в яке і входив житловий будинок в [ADDRESS] належав в рівних частинах трьом особам - [PERSON] як голові колгоспного двору, позивачеві та [PERSON] як членам цього двору. Питання про визначення частки в майні колгоспного двору, про виділ чи поділ колгоспного двору - ніким не ставились. В силу ст.. 4 Постанови Верховної ради України «Про введення в дію Закону «Про власність»» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглось на 15.04.1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. В силу ст.. 71 Цивільного кодексу Української РСР 1964 р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Враховуючи правову норму, закріплену у ст.. 71 ЦК У РСР, а також те, що відповідач у справі на даний житловий будинок не претендує, строк позовної давності пропустила без поважної причини, ніколи не зверталася про витребування частки з майна колгоспного двору, а також позивач також ніколи не зверталася про витребування частки з майна колгоспного двору, відтак є такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору, пропустивши без поважної причини строк позовної давності, а отже єдиним членом колгоспного двору і власником житлового будинку була лише [PERSON], після якої, як було встановлено, спадщину прийняла позивач. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. Відповідно до положень ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно правил 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Здобуті у справі докази доводять факт прийняття позивачем як єдиним спадкоємцем спадкового майна за заповітом та належність цього майна саме спадкодавцеві. Однак у нотаріальному порядку оформити свої права позивач позбавлений можливості. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234,, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved