Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Комунальне підприємство Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» (далі - КП «Житсервіс») звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснивши, що відповідачка є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 27,7 кв.м. та не користується пільгами по оплаті комунальних послуг. Будинок знаходиться на обслуговуванні КП «Житсервіс». Відповідач зобов'язаний щомісячно вносити оплату за обслуговування та утримання будівлі та приналежних до неї території. Але оплата відповідачем не проводиться, в зв'язку з чим, станом на 1 квітня 2016 року заборгованість складає 2140грн. 74коп., які позивач просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути судові витрати. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, підтримала раніше надані заперечення, в яких вказувала, що послуги з боку позивача надаються не в повному обсязі, вона та інші мешканці дому зверталися до позивача щодо проїзду автотранспорту скрізь їх двір, але нічого не змінилося, тому вона не сплачує ніяких платежів позивачу з 2012 року. Також просила врахувати та застосувати строк позовної давності. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового засідання, суд вважає позов підлягаючим задоволенню частково. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 27,7 кв.м. та не користується пільгами по оплаті комунальних послуг. Будинок знаходиться на обслуговуванні КП «Житсервіс». (а.с.6-10). Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" КП «Житсервіс» є виконавцем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. У порушення ст.ст.20,21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у період з березня 2012 року по 1 квітня 2016 року відповідачка не сплачувала КП «Житсервіс» кошти за надані послуги взагалі, що відображено в розрахунку заборгованості (а.с.4). КП «Житсервіс-2» нараховувало щомісяця відповідачці плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак остання не сплачувала кошти за вказані послуги, унаслідок чого в неї виникла заборгованість. Докази звернення відповідача в установленому законодавством порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг у матеріалах справи відсутні, тому що не надано актів, складених у встановленому порядку. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач КП «Житсервіс» надав розрахунок заборгованості відповідача за період по 1 квітня 2016 року, який підтверджений відповідними документами. Згідно розрахунку заборгованість складає 2140грн. 74коп. Відповідачка не надала суду докази про сплату заборгованості у вказаних сумах. Також відповідачка не надала доказів належних та допустимих у відповідності до ст.ст.57,58 ЦПК України в підтвердження своїх заперечень про не отримання послуг, окрім власних пояснень. Так, вона не надала доказів неправильності розрахунків та неякісності надання послуг з боку позивача. Однак, вирішуючи справу, суд враховує наступне. Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу№ (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст.253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.258 ЦК України встановлює, що позовна давність в одін рік встановлюється, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами банку почав відраховуватися в лютому 2012 року, коли було останнє погашення заборгованості відповідачкою (а.с.4). В суд КП «Житсервіс» звернулося 28 квітня 2016 року (а.с.1), тобто з пропущенням строку давності по вимогам до травня 2013 року. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог позивача по заборгованості за період по 1 травня 2013 року сплив, заява про застосування строку від відповідачки надійшла (а.с.22,23). Згідно до розрахунку позивача станом на 1 травня 2013 року заборгованість відповідачки складала 1459грн. 56коп. (а.с.5), тому по заборгованості в цій частині сплив строк позовної давності і в задоволенні позовних вимог в цієй частині слід відмовити. Задоволенню підлягають вимоги в частині залишку заборгованості - 681грн. 18коп.(2140,74-1459,56). Щодо відображення в розрахунку оплат в травні, серпні, вересні 2014 року та січні 2015 року, то згідно до наданих документів це були суми, стягнуті виконавчою службою по попередньому рішенню суду (а.с.24,29,33), а тому ці сплати не переривають строк позовної давності. Таким чином, суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частково у вище зазначеній сумі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується положеннями ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial