Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

У січні 2019 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов позивачем обґрунтовано тим, що 10.03.2016 сторони зареєстрували шлюб. Під час шлюбу, а саме [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] За час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім`ї, у зв`язку з тим, що мають різні погляди на одні й ті самі речі. Шлюбі відносини в них припинилися з осені 2018 року. Зараз вона в процесі створення нових стосунків. Подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім`ї вважає неможливим. Обоє батьків погоджуються приймати участь у догляді, вихованні та утримання спільної дитини. Відповідач не використав свого права подати відзив на позовну заяву. В судовому засідання позивач підтримала вимоги позовної заяви та просила розірвати шлюб, зазначивши, що тиждень вони вже проживають окремо та не ведуть спільного господарства, відповідач не має поваги до неї як до жінки, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач заперечував, щодо задоволення позову, пояснив, що намагається змінюватися, шлюб бажає зберегти, оскільки в них спільна дитина, яка потребує участі у вихованні обох батьків. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Ухвалою суду від 13.02.2019 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.05.2019 підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті на 11.06.2019. Судом встановлено, що 10 березня 2016 року сторони зареєстрували шлюбу у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про, що складено актовий запис №315, про що свідчить свідоцтво про шлюб. (а.с.3). Під час шлюбу у сторін [INFO] народилась донька - [PERSON] (а.с. 4). З пояснень сторін вбачається, що сторони не підтримують шлюбних відносин з осені 2018 року, не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарство з початку червня 2019, внаслідок відсутності взаєморозуміння і розбіжностей у поглядах на шлюб і сімейні цінності останнім часом між сторонами виникали численні конфлікти та сварки, шлюб між сторонами носить формальний характер. Такі відносини сторін призвели до втрати взаємних почуттів любові і поваги і, як наслідок, до фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з вимогами ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно з вимогами ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотні значення. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.". Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Зважаючи на встановлені обставини суд дійшов до переконання, що має місце стійкий розлад подружніх стосунків, а відтак подальше збереження шлюбу, який не базується на засадах добровільності, суперечить інтересам обох сторін, моральним принципам суспільства. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved