Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 15 жовтня 2001 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем працюючи на різних посадах в підрозділі НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта". Останній раз, 01 жовтня 2018 року його було переведено на посаду водія автотранспортних засобів дільниці НПС "Снігурівка" за суміщенням професії охоронник. Наказом № 339-К від 28.05.2020 року його було звільнено з роботи 28 травня 2020 року у зв"язку зі скороченням чисельності і штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення його з роботи вважає незаконним з наступних причин. Так, він отримував від відповідача пропозиції про наявність вакантних посад в АТ "Укртранснафта" станом на 02 березня 2020 року та на 04 травня 2020 року, але запропоновані посади не відповідали його освіті, професії, рівню кваліфікації, тобто були значно вищими та знаходяться в іншій місцевості. При цьому вважає, що на підприємстві була наявна вільна вакансія, яка відповідала його спеціальності та кваліфікації, після звільнення [PERSON] 10 березня 2020 року з посади водія автотранспортних засобів (пожежного автомобіля) групи пожежної охорони НПС "Снігурівка", однак його заяву про перевід на вільну вакансію відповідачем було незаконно відхилено. Крім того, відповідачем не було враховано його переважне право залишення на займаній посаді в НПС "Снігурівка", так як стаж його роботи на даному підприємстві складав 18 років та 5 місяців. Окрім того, він постійно приймав участь від НПС "Снігурівка" у галузевих та міжгалузевих змаганнях, регулярно здобував призові місця. За роки роботи дисциплінарних стягнень не мав, навпаки неодноразово нагороджувався відповідачем подяками за участь у змаганнях. Вказує на те, що на посадах водіїв автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка" залишились працювати працівники з більш меншим стажем роботи, кваліфікацією та продуктивністю праці. З 2007 року він перебуває на обліку в об"єднаній профспілковій організації АТ "Укртранснафта" м.Одеса. Його запрошували 18 лютого, 27 лютого та 25 травня 2020 року для участі у проведенні засідань профкому, на яких розглядалось питання про його звільнення, однак результати проведених нарад йому не відомі. Враховуючи, що відповідачем було порушено порядок звільнення працівника з посади, передбачений чинним законодавством України про працю, оскільки йому не були запропоновані для працевлаштування всі посади, які були вакантними з моменту повідомлення про майбутнє звільнення до дня звільнення, роботодавцем не було враховано його переважного права на залишення на роботі, не надано належної оцінки його перевагам в рівні кваліфікації, продуктивності праці та тривалості стажу роботи в порівнянні з іншими працівниками підприємства, позивач просив скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді водія автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта". Крім того, просив стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу в сумі 7500 грн. 09 липня 2020 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому було вказано, що відповідачем у спірному випадку було дотримано процедури розірвання трудового договору з позивачем у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, так як позивача було належним чином попереджено про скорочення займаної посади та наступне звільнення через 2 місяці з моменту ознайомлення з попередженням та було проінформовано про всі вакантні посади, від яких позивач відмовився. Товариством була проведена оцінка кваліфікації та продуктивності праці водіїв автотранспортних засобів Транспортної дільниці НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта". На оцінку кваліфікації та продуктивності праці позивача вплинуло, зокрема, недбале ставлення до своїх службових обов"язків, що стало причиною застосування до нього заходів дисциплінарного впливу, та участь позивача в дорожньо-транспортній пригоді на транспорті АТ "Укртранснафта". У зв"язку з тим, що водії автотранспортних засобів Транспортної дільниці НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта" не є рівноцінними за своєю кваліфікацією та продуктивністю праці, у позивача відсутня перевага на залишення на роботі, відповідно до ст. 42 КЗпП України. Окрім того, товариство зверталося до профспілкової організації, членом якої є позивач, щодо отримання згоди на розірвання з ним трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та після отримання згоди профспілкової організації, було проведено фактичне звільнення позивача після закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження. В день звільнення позивачу була виплачена вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку та здійснено виплату всіх сум, у тому числі грошова компенсація за всі невикористані ним 3 календарні дні щорічної відпустки. У зв"язку з чим, в задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити у повному обсязі (а.с.46). В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали повністю, з викладених у позові підстав просили про їх задоволення. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у відзиві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.2,36,40,41 КЗпП України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Аналіз вказаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з Акціонерним товариством "Укртранснафта" з 15 жовтня 2001 року по 28 травня 2020 року. Згідно записів трудової книжки позивача, заповненої 22 грудня 1989 року, слідує, що 15 жовтня 2001 року [PERSON] був прийнятий на посаду командира відділення ВОХР НПС "Снігурівка"; 15 жовтня 2002 року звільнений у зв"язку з закінченням строку трудового договору; 28 жовтня 2002 року прийнятий на посаду командира відділення ВОХР другого класу НПС "Снігурівка"; 30 листопада 2007 року звільнений за переведенням до філії "Південні магістралі нафтопроводи" ВАТ "Укртранснафта"; 01 грудня 2007 року прийнятий на роботу командиром відділення 2-го класу НПС "Снігурівка" філії "ПМН" ВАТ "Укртранснафта" за переведенням; 01 березня 2011 року згідно зміни у штатному розписі професію командира 2-го класу перейменовано на командира відділення; 11 березня 2013 року переведений водієм автотранспортних засобів 3-го класу групи охорони лінійної частини служби безпеки НПС "Снігурівка"; 01 січня 2018 року переведений водієм автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка"; 01 жовтня 2018 року переведений водієм автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка" за суміщенням професії охоронник. 28 травня 2020 року позивача звільнено з роботи у зв"язку зі скороченням чисельності і штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.12-13). 17 грудня 2019 року генеральним директором АТ "Укртранснафта" Гавриленко М.М. видано наказ № 592-К "Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ "Укртранснафта" "Управління транспортним забезпеченням" згідно з додатками до цього наказу та затверджено план заходів щодо скорочення окремих посад, серед яких персональне попередження працівників про наступне вивільнення через 2 місяці з дати ознайомлення з попередженням відповідно до статті 49-2 КЗпП України. Підставою видачі наказу стало затвердження нової організаційної структури функціонального напрямку АТ "Укртранснафта" "Управління транспортним забезпеченням", змінами в організації виробництва і праці, оптимізацією бізнес-процесів даного напрямку, перерозподілом функціональних обов"язків та, як наслідок, необхідністю скорочення чисельності та штату працівників (а.с.7). Відповідно до Витягу з додатку № 3 до наказу АТ "Укртранснафта" від 17 грудня 2019 року № 592-К, до переліку посад АТ "Укртранснафта" по функціональному напрямку "Управління транспортним забезпеченням", які підлягають скороченню, ввійшло чотири одиниці за посадою "водій автотранспортних засобів Транспортної дільниці НПС "Снігурівка", розряду/типу автотранспорту - СС до 10" (а.с.8). 20 грудня 2019 року Комісією з питань встановлення переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників у зв"язку зі змінами в організації виробництва і праці було вирішено визначити переважне право залишення на роботі за водіями автотранспортних засобів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як такими що мають більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, та попередити про скорочення посад та наступне звільнення через 2 місяці з моменту ознайомлення з попередженням водіїв автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка" [PERSON] та [PERSON] (а.с.66-68). 26 грудня 2019 року за № 26-03-92/9/1907-19 адміністрацією АТ "Укртранснафта" було винесено письмове попередження [PERSON] про скорочення його посади та наступне звільнення через 2 місяці з моменту ознайомлення з даним попередженням. Одночасно в попередженні позивача було проінформовано про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад (а.с.73). Однак позивач від підпису про ознайомлення з попередженням відмовився, про що 27 грудня 2019 року членами комісії НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта" був складений відповідний акт (а.с.74). 16 січня 2020 року [PERSON] у вказаному акті позначив про те, що від підпису відмовляється та зі звільненням не згоден. Протягом двох місяців з моменту винесення попередження про наступне звільнення, позивач двічі отримував повідомлення відповідача про наявність всіх вакантних посад в АТ "Укртранснафта" станом на 02 березня 2020 року та станом на 04 травня 2020 року (а.с.20-21). Від запропонованої роботи зазначеної в переліку вакантних посад позивач відмовився під підпис. 25 березня 2020 року позивач письмово звертався до відповідача з проханням перевести його з посади водія автотранспортних засобів Транспортної дільниці НПС "Снігурівка" на посаду водія групи пожежної безпеки охорони НПС "Снігурівка", на що отримав відповідь відповідача про те, що станом на 31 березня 2020 року у штатному розписі працівників Групи пожежної охорони НПС "Снігурівка" немає вакантних посад. Посада водія автотранспортних засобів (пожежного автомобіля) групи пожежної охорони НПС "Снігурівка" виведена зі штатного розпису після звільнення [PERSON] (наказ "З кадрових питань" від 10.03.2020 № 246-К - а.с.88). Також, додатково повідомлено що адміністрація не планує прийом на роботу на дану посаду в найближчий час. Станом на 01 квітня 2020 року в АТ "Укртранснафта" відсутні вакантні посади, Товариство не проводить набір співробітників (а.с.22-23). 26 травня 2020 року Об"єднаною профспілковою організацією АТ "Укртранснафта" м. Одеса розглянуто подання генерального директора АТ "Укртранснафта" від 21 травня 2020 року № 26-03/9/1721-20 на звільнення працівників у зв"язку із скороченням чисельності та штату працівників та прийнято рішення надати згоду на звільнення водія автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта" [PERSON] (а.с.81). Наказом № 339-К від 28 травня 2020 року [PERSON] , водія автотранспортних засобів транспортної дільниці НПС "Снігурівка" АТ "Укртранснафта", звільнено з роботи 28 травня 2020 року у зв"язку зі скороченням чисельності і штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.11). Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися. Відповідно до норм чинного законодавства суд не може аналізувати причин звільнення чи доцільність скорочення штату, він управі лише визначити, чи відбулася процедура відповідно до закону. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частинами 1-2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. За приписами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 п.19 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною 3 ст. 64 Господарського кодексу України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в ході судового розгляду, мали місце зміни в організації виробництва і праці відповідача АТ "Укртранснафта" зі скороченням чисельності і штату працівників, в тому числі окремих посад функціонального напрямку "Управління транспортним забезпеченням". У зв`язку зі змінами у штатному розписі АТ "Укртранснафта", прийнято рішення про виведення зі штату посади позивача, про що останнього було попереджено про наступне вивільнення через два місяці з моменту ознайомлення з даним попередженням. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Вжиття роботодавцем заходів щодо працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. Як встановлено, позивач отримував від відповідача пропозиції про наявність всіх вакантних посад в АТ "Укртранснафта" станом на 02 березня 2020 року та на 04 травня 2020 року, але як ствердив сам позивач, запропоновані посади не відповідають його освіті, професії, рівня кваліфікації, а саме є значно вищими та знаходяться в іншій місцевості. Доказів того, що у період з 26 грудня 2019 до дня звільнення позивача 28 травня 2020 року, у відповідача були вільні інші посади, ніж ті, що були запропоновані позивачу, і вони максимально наближено відповідали посаді позивача за кваліфікацією, окладом і не вимагали зміни його постійного місця проживання, суду надано не було. Крім того, від запропонованих відповідачем для переведення посад позивач відмовився, оскільки не звернувся до відповідача протягом 2 місяців із відповідною заявою про його переведення на одну із цих посад. Посада водія [PERSON] на час подання позивачем заяви про його переведення від 25.03.2020 року на цю посаду була виведена із штатного розпису, а тому не була вакантною. Преревіряючи доводи позивача про переважне право на залишення на роботі в зв`язку з тим, що на займаній посаді в НПС "Сніурівка" він має стаж 18 років 5 місяців та постійно приймав участь від НПС "Снігурівка" у галузевих та міжгалузевих змаганнях, здобував призові місця, дисциплінарних стягнень не мав, при цьому напідприєстві залишились працювати працівники з більш меншим стажем роботи, кваліфікацією і продуктивністю праці. За приписами ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. Судом встановлено, що стаж роботи позивача у відповідача до звільнення становив 18 років 5 місяців (15.10.2001 р. - 28.05.2020 р.), що дійсно може вважатись тривалим часом. При цьому, відповідачем надані відомості про те, що в серпні 2019 року до позивача були застосовані заходи дисциплінарного впливу у вигляді позбавлення премії за досягнення ключових показників ефективності (КПЕ). Із застосуванням заходів дисциплінарного впливу позивач був згоден, про що свідчить його особистий підпис. Крім того, відповідач зазначає, а позивач не оспорює, що скоїв аварію на транспорті, що безпосередньо пов"язано з його видом роботи, а саме вчинення дорожньо-транспортної пригоди під час керування службовим транспортним засобом. Доказів про те, що позивач є особою, яка підпадає під інші категорії осіб, перелічених у ч.2 ст.42 КЗпП України, суду не надано. Тим самим, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки такі твердження не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. З 2007 року позивач перебуває на обліку в об"єднаній профспілковій організації АТ "Укртранснафта" м. Одеса. 10 лютого, 25 лютого та 21 травня 2020 року відповідач звертався до профспілкової організації, членом якої є позивач, щодо отримання згоди на розірвання з ним трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.75, 77, 79). За результатами розгляду 26 травня 2020 року на засіданні профспілкової організації постановлено про надання згоди адміністрації АТ "Укртранснафта" на звільнення [PERSON] . Тим самим, відповідачем виконано передбачений законом обов`язок на отримання згоди профсоюзної організації на звільнення позивача. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на викладене, суд встановив, що позивача було звільнено з посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням процедури, визначеної вимогами ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, а тому відмовляє у задоволенні вимог. Судові витрати необхідно залишити за позивачем без відшкодування.

Outcome: dismissed