Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

17 червня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: - визнати факт допуску (використання) відповідачем в підприємницькій діяльності найманої особи - позивача - як працівника на посаді касира зали з аптеці № 1 по вул.Короленко, 17 в м.Дніпропетровськ без оформлення трудового договору (контракту) з 26.02.2016р. по 15.02.2016р.; - за фактичний допуск позивача - як працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), та часткового нарахування для виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків, притягнути відповідача до адміністративної відповідальності з накладення адміністративного штрафу у 30-кратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення (після 1 травня 2016р.), за працівника, щодо якого скоєно порушення в розмірі, встановленому ст.265 Кодексу законів про працю України - 43500грн.; - в повному обсязі задовольнити позовні вимоги позивача до відповідача, а саме: визнати таким, що не відповідає дійсності Наказ № 13 від 15.03.2016р. про день прийому позивача - на посаду санітарки (прибиральника) аптеки № 1 за умовами контракту з 16.03.2016р. по 19.03.2016р. на умовах основної роботи з тривалістю робочого дня з неповним робочим часом в 6 годин.; визнати незаконним Наказ № 20 від 19.03.2016р. роботодавця - відповідача - про звільнення з посади санітарки позивача за ч.1 п.2 ст. 36 КЗпП України, виданий у загальнодержавний вихідний день (суботу); поновити позивача - на роботі за посадою касира зали в аптеці № 1 по вул.Короленко, 17 в м.Дніпропетровськ, з 26.02.2016р.; раніше внесені до трудової книжки позивача відповідачем записи про 16.03.2016р. - день прийому позивача - на роботу, згідно такого, що не відповідає дійсності Наказу № 13 від 15.03.2016р. та Наказ № 20 від 19.03.2016р. про звільнення позивача з 19.03.2016р., визнати недійсними та зобовязати роботодавця відповідача - у порядку, встановленому пунктом 2.10 інструкції № 58, внести до трудової книжки позивача належний запис про прийом її на роботу на посаду касира зали аптеки № 1 по вул.Короленко, 17 в м.Дніпропетровськ з 26.02.2016р. - дня фактичного допуску до роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток з дня фактичного допуску її до роботи касиром зали - 26.02.2016р. - по день фактичного розрахунку за весь час вимушеного прогулу виходячи з обумовленої сторонами на час фактичного скріплення трудового договору (26.02.2016р.) щомісячної оплати у 2500грн., згідно з розрахунком у Додатку № 1 до цих уточнень, та з урахуванням індексу інфляції за березень-грудень 2016р., в загальній сумі 28455грн.47коп. - зобовязати відповідача: нарахувати та сплати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податки щодо особи позивача як працівника з 26.02.2016р. - дня фактичного допуску до роботи по 31.12.2016р., з розрахунку посадового окладу у 2500грн. на місяць; подати до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська та до Управління пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська оновленні (на підставі рішення суду) данні про дату фактичного допуску позивача - до робота на посаді касира зали в аптеці № 1 по вул.Короленко, 17 в м.Дніпропетровська 28.02.2016р. - стягнути з відповідача на користь позивача в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди суму в розмірі 5000грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.02.2016р. по оголошенню на сайті robota.ua про вакансії позивач звернулася до ФО-П [PERSON] в пошуках роботи та пройшла співбесіду без посередньо у роботодавця ФО-П [PERSON], який за результатами співбесіди та за наявною у позивача середньої медичної освіти запропонував їй посаду касира зали у його приватній аптеці № 1 з наступного ж дня, але 26.02.2016р. роботодавець чомусь не допустив позивача до праці на правах штатного працівника, а заявив, що почну з стажування, причому, виключно на безоплатній основі. 28.02.2016р. з метою допуску в якості штатного працівника позивача залучили до переобліку товарів та ліків в аптеці. Між тим, пароль самостійного допуску до приміщення аптеки від охорони позивачу було видано лише 01.03.2016р. І лише саме цього дня ФОП [PERSON] витребував від позивача трудові та повідомив, що з 02.03.2016р. розпочав облік оплати праці як штатного працівника - касира зали, за сталою ставкою оплати праці у 2500грн., а також у відсотках від реалізованих позивачем лікарських засобів. З 14.03.2016р., після кількох днів захворювання на ОРЗ, з температурою у 38,5градусів на ногах, мусила звернутися до лікарні та офіційно пішла на лікарняний, який позивачу закрили 18.03.2016р., але наявний у позивача лікарняний ФО-П [PERSON] не цікавив і він в останній день лікарняного 17год.30хв. дзвінком на мобільний в ультимативній формі попередив позивача, що цей папірець можу викинути у смітник, бо лікарняні виплати здійснювати не має наміру, а за дні хвороби все рівно нічого не нарахує. Та запропонував неодмінно з'явитися на роботі у неділю, 20.03.2016р., при цьому додав, що 19.03.2016р., у суботу, в позивачеві не має потреби. 20.03.2016р. як зазвичай, зранку, позивач пішла на роботу з наміром приступити до виконання своїх обовязків за трудовим договором. Коли прийшла, ще не було й восьмої, але у приміщенні аптеки позивача вже зустріли змінниця Петриченко та роботодавець [PERSON] Побачивши позивача останній у грубій формі чи не з порогу поставив позивача перед фактом про припинення із нею трудових відносин з його власної ініціативи. І повідомив, що запросив її виключно з метою початку переобліку товарів та припинення після нього трудових відносин. Коли перед обіднею переоблік завершився, [PERSON] заявив, що позивач може бути вільна. Та запропонував їй в якості остаточного розрахунку декілька десятків гривень, а решту, майже у такому ж розмірі, взяти бартером ліків з простроченим терміном зберігання, і це при тому, що беручи на роботу, назвав як умову оплати праці щомісячну винагороду мінімум у 2500грн., в тому числі за додаткове навантаження з прибирання приміщення аптеки. Плюс 2% за надлишки з реалізації ліків понад означену ставку у 2500грн. Однак, а ні наказу про причину звільнення та про саме звільнення, а ні про повернення двох трудових, що були передані йому особисто 02.03.2016р. з отриманням паролю самостійного допуску до приміщення аптеки роботодавець на день звільнення та по сьогодні видавати не бажав та не бажає. Проте з відповіді ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська від 30.04.2016р. №9660/04-61/1304 випливає, що при тому, що позивача з наказами як про прийняття на роботу, так і про звільнення не ознайомлював, до фіскального органу ФО-П [PERSON] спромігся надати копії сфабрикованих наказів: наказу № 13 начебто від 15.03.2016р. про прийняття на посаду не за фахом спеціаліста з середньою медичною освітою медичної сестри (фельдшера), а чомусь санітарки; наказу № 20 від 19.03.2016р. про звільнення, причому, невідомо з яких підстав прийняття та звільнення та без ознайомлення позивача з ними. З 14.03.2016р. по 18.03.2016р. позивач знаходилася на офіційному лікарняному. Факт самоуправних дій відповідача підтверджується: викликом позивачем 20.03.2016р. за телефоном 102 наряду поліції ЖЄОЗП 7869; складеним 20.03.2016р. в Бабушкінському відділі поліції Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області поясненням про причину виклику за конфліктом, що виник між позивачем та відповідачем 20.03.2016р., під час незаконного звільнення, ЖЄОЗП 7869; поданою позивачем 23.03.16р. до міського відділу поліції Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області заявою про вчинення ФОП [PERSON] кримінального правопорушення за ст.ст.172, 175 КК України, пов'язаного з грубим порушенням ст.ст.24, 83, 115, 116, 117 КЗпП України зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (ЖЄОЗП) 25.03.2016р. за №8484), що водночас за фактичний допуск працівника до роботи без трудового договору пов'язане з адміністративною відповідальністю з застосуванням адміністративного стягнення у вигляді накладення адміністративного штрафу в розмірі від 8500грн. до 17000грн. в порядку ст.41 КУпАП України. За таких обставин позивач вимушена звернутися до суду для захисту порушених трудових прав. Позивач була видалена із зали судового засідання у відповідності до положень ч.1 ст.92 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов з урахуванням уточнених позовних вимог у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі та зазначив, що викладено у запереченнях та доповнено поясненнями наданими у судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, свідків, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 15 березня 2016 року між [PERSON] та ФО-П [PERSON] було укладено трудовий договір (а.с.54-55). Вищевказаний договір підписаний сторонами, що свідчить про те, що сторони на момент підписання договору досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного між ними договору. З урахуванням інтересів та взаємної згоди сторін, трудовий договір був підписаній строком до 19.03.2016р. Відповідно до наказу №13 від 15 березня 2016 року про призначення [PERSON], ФО-П [PERSON] призначив [PERSON] на посаду санітарки аптеки № 1 з 16.03.2016р. (а.с.56). Також 15.03.2016р. ФО-П [PERSON] повідомив ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпро про прийняття [PERSON] на роботу (а.с.58). Згідно із наказом №20 від 19 березня 2016 року про звільнення [PERSON], ФО-П [PERSON] за згодою сторін, згідно з умовами трудового договору, звільнив [PERSON] з посади санітарки за ч.1 п.2 ст.36 КЗпП України, оскільки відповідно до умов трудового договору строк його дії було закінчено (а.с.57). 19 березня 2016 року [PERSON] на робочому місці не з'явилася, про що було складено відповідний акт (а.с.77). [PERSON] з'явилася в аптеці 20 березня 2016 року та відмовилась отримувати розрахунок, про що було складено відповідний акт (а.с.76). Після відмови [PERSON] отримувати розрахунок 21.03.2016 р. ФО-П [PERSON] складено повідомлення про необхідність отримання розрахунку та його розмір та 22.03.2016р. вказане повідомлення направлено [PERSON] за місцем її реєстрації (а.с.61,62,63). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON] показали, що позивач дійсно працювала у вказаній аптеці, але ким саме пояснити не змогли, на питання відповідали нечітко та в деяких випадках навіть категорично. Суд критично ставиться до показань вищевказаних свідків, оскільки усі вони ідентичні, що свідчить про їх необєктивність та заангажованість. Крім того, вищевказані свідки показали, що дуже давно не бачили позивача, однак, на питання, як саме вони дізнались про цей спір пояснити жоден не зміг. Як передбачено ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положеннями ст.2 вищевказаного Закону визначено структуру заробітної плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Відповідно до ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору. Пунктами 2, 3 ст.23 КЗпП передбачено можливість укладення трудового договору на визначений строк, що встановлюється за погодженням сторін, і на час виконання певної роботи. Такі трудові договори називаються строковими. Якщо є законні підстави, їх можна як укладати під час прийняття на роботу, так і переукладати згодом. При цьому закон не обмежує права сторін трудового договору на визначення строку його дії. Частиною першою ст.391 КЗпП України передбачено, що коли після закінчення строку трудового договору (п.2,3 ст. 23 КЗпП) трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із п.2 "Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001р. № 260, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом. Згідно із ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За змістом ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Виходячи з положень, закріплених у ст.ст.10-11 ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведеності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано лише письмові заяви та скарги на адресу відповідача, жодні письмові докази у матеріалах справи не дають змоги суду оцінити фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Що стосується долучених позивачем до матеріалів справи копій чеків №102553, №102802, а також виписки з карткового рахунку №0704471500 (а.с.140,142,144-146), які нібито мали б підтверджувати те, що зазначений у них товар було придбано саме у [PERSON], то жодної інформації про це вони не містять. Виходячи із вищевикладеного, суд відкидає такі докази, оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Окрім того, позивачем до суду була надана заява про уточнення позовних вимог (а.с.111), в яких позивач сама з огляду на прохальну частину вказаних уточнень визнає, що трудовий договір від 15.03.2016 року дійсно був укладений строком до 19.03.2016 року про прийом її на роботу саме санітаркою в аптеку №1 по пр.Короленко, 17 в м.Дніпропетровську, та просить визнати строковий трудовий договір від 15.03.2016р. таким, що за правовою сутністю є безстроковим (що жодним чином не обґрунтовано та не доведено). Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню ані повністю, ані частково, оскільки є необґрунтованим і безпідставним. Відповідно до ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Отже, з огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. У задоволені решти позовних вимог позивача також слід відмовити, оскільки заявлені вимоги щодо поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди заявлені передчасно та жодними доказами не підтверджуються, оскільки також є необґрунтованими та безпідставними. Що ж стосується вимог позивача про зобовязання відповідача нарахувати та сплати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податки щодо особи позивача як працівника з 26.02.2016р. - дня фактичного допуску до роботи по 31.12.2016р., то у цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе функції інших державних органів, так як для здійснення вищевказаних дій існує чітко визначений чинним законодавством України порядок. Щодо вимоги про зобовязання відповідача подати до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська та до Управління пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська оновленні (на підставі рішення суду) данні про дату фактичного допуску позивача - до робота на посаді касира зали в аптеці № 1 по вул.Короленко, 17 в м.Дніпропетровська 28.02.2016р., то така вимога також не підлягає задоволенню, виходячи із безпідставності та недоведеності вимоги про поновлення позивача на роботі за посадою касира зали в аптеці № 1 по вул.Короленко, 17 в м.Дніпропетровську. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed