Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

01 листопада 2018 року позивач звернулася до Березнегуватського районного суду з позовом до відповідача про визнання кредитних договорів недійсними. В позові зазначила, що 13 лютого 2013 року між нею та кредитною спілкою "Антея" було укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 010/КЛ-13/001, відповідно до якого відповідач надав їй кредит у сумі 323 000,00 грн. під 60 % річних строком до 15 лютого 2014 року. В рамках даного генерального договору на здійснення кредитних операцій були укладені кредитні договори для виборки траншів, а саме: 1) кредитний договір № 013/КФ-13/017 від 13 лютого 2013 року на 100 000 грн.; 2) кредитний договір № 013/КФ-13/018 від 14 лютого 2013 року на 100 000 грн; 3) кредитний договір № 013/КФ-13/019 від 15 лютого 2013 року на 123 000 грн. Згодом в червні 2013 року під тиском відповідача відсоткова ставка за користування кредитними коштами за вищезазначеними кредитними договорами була збільшена на 10 % та становила 70 % за кожним з договорів. Вважає дані договори незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними посилаючись на насиупне. Як передбачено ст.1 Закону України "Про кредитні спілки" кредитна спілка - це прибуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднанням на корпоративних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки. В даному випадку назвати відповідача неприбутковою організацією є неможливим. Кредитна спілка "Антея" за своєю діяльності по наданню фінансових послуг ніяк не відноситься до таких організації. Крім того, діяльність по наданню фінансових послуг згідно чинного законодавства підлягає обов`язковому ліцензуванню. Також кредитування відповідач повинен був здійснювати членам даної установи. Вона членом даної установи ніколи не була, зі статутом кредитної спілки не знайома, а значить і не визнавала його, відповідні внески не сплачувала, в органах самоврядування відповідача участі не приймала, її членство в діяльності даної установи було лише фіктивним та таким, що не відповідає законодавству. Крім того, розмір кредиту наданого одному члену кредитної спілки не може перевищувати 20 % від загального капіталу кредитної спілки. Не відповідає засадам розумності та справедливості встановлений даним договором відсоток, який дорівнює 70 %, встановлений для членів даної установи, одним з яких по даним відповідача вона являється, хоча доказів про це відповідач не надав. Таким чином по даним договорам кредитування вона отримала від відповідача 323 000 грн., з яких 319 000 грн. повернула. Сума, яку вона заборгувала відповідачу, склала 4000,00 грн. Просила визнати недійсними договори, укладені між нею та відповідачем в лютому 2013 року: 1) Генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 10/КЛ-13/001 від 13.02.2013 року, а також кредитний договір № 013/КФ-13/017 від 13.02.2013 року на 100 000 грн. 2) кредитний договір № 013/КФ-13/018 від 14.02.2013 року на 100 000 грн; 3) кредитний договір № 013/КФ-13/019 від 15.02.2013 року на 123 000 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомила. Протягом підготовчого засідання направила відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримала, вважала, укладені між нею та відповідачем кредитні договори такими, що підлягають визнанню недійсними через невідповідність їх ЗУ «Про кредитні спілки» та ЗУ «Про ліцензування діяльності фінансових установ». Представник відповідача в судове засідання також не зявився, направив заяву про слухання справи за його відсутності, проти позовних вимог позивача заперечував. Крім того, протягом підготовчого засідання направив відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що кредитні договори з позивачем були укладені за добровільної її згоди у відповідності до вимог ст.ст.6, 202, 203, 1054, 1055 ЦК України, будь-яких заперечень проти підписання додаткової угоди про збільшення відсотків позивач не виловлювала, будь-якого тиску на неї з боку відповідача не здійснювалося, кредитна спілка є неприбутковою організацію, кредити надає за рахунок капіталу кредитної спілки, не перевищуючи 20 % від капіталу одному члену спілки, а тому така діяльність ліцензуванню не підлягає, з даним позовом позивач звернулася до суду лише після звернення відповідача з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Крім того просив застосувати до спірних правовідносин п`ятирічний строк позовної давності, передбачений договором. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, дійшов наступного. 13 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 010/КЛ-13/001, за яким відповідач зобов`язався здійснювати на користь позивача кредитні операції із загальним лімітом 323000 грн., зі строком ліміту до 15 лютого 2014 року, з платою за користування кредитом у розмірі 60 % річних та цільовим призначенням - для закупівлі сільгосптехніки (а.с.5-9). На виконання вказаного Генерального договору, 13, 14 та 15 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем були укладені кредитні договори: № 013/КФ-13/017 на суму 100000 грн.; № 013/КФ-13/018 на суму 100000 грн.; № 013/КФ-13/019 на суму 123000 грн.. Строк повернення коштів за даними договорами становив 13 лютого 2014 року, а відсоткова ставка 60 % (а.с.12-14, 16-18, 20-22). 09 червня 2013 року між сторонами було укладено додатковий договір № 010/КЛ-13/001/001 до Генерального кредитного договору від 13 лютого 2013 року, за яким сторони дійшли згоди про внесення змін стосовно відсоткової ставки за користування кредитом, яка з дня укладання додаткового договору становить 70 % (а.с.10). Аналогічні додаткові договори, стосовно збільшення відсоткової ставки за договором, 19 та 20 червня 2013 року були укладені між сторонами і до вказаних кредитних договорів від 13, 14 та 15 лютого 2013 року (а.с.15, 19, 23). 13 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір № 010/КЛ-13/001/002 до Генерального кредитного договору від 13 лютого 2013 року, за яким сторони дійшли згоди про внесення змін стосовно строку дії кредитного ліміту до 13 жовтня 2014 року, а інші умови договору залишили без змін (а.с.11). На виконання вказаних кредитних договорів позивач сплачувала на користь відповідача кошти на погашення заборгованості за кредитом та відсотками, однак не в повному обсязі, в зв`язку з чим 20 лютого 2018 року відповідач звернувся до Березнегуватського районного суду за стягнення заборгованості за кредитом (а.с.27-34). За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу у сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч.1,3,4,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проте, зазначених підстав позивачем в позовній заяві не зазначено. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Частині 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як підставу для визнання кредитних договорів недійсними, позивач в позовній заяві зазначає занадто високу відсоткову ставку за договором, в розмірі 70 %, що є порушенням ст.1 ЗУ «Про кредитні спілки» та підписання додаткового договору про підвищення ставки під тиском відповідача. Однак, ст.1 ЗУ «Про кредитні спілки» передбачає, що кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Згідно ч.1 ст.21 вказаного Закону кредитна спілка відповідно до свого статуту має право надавати кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Відповідно до пункту 3.1. Генерального договору від 13 лютого 2013 року, розмір процентних ставок є чинним на дату підписання договору та вони діють до 15 лютого 2014 року. При укладанні договору його сторони можуть домовитись про інший розмір процентної ставки, ніж передбачений Генеральним договором. В такому випадку зміни до цього договору не вносяться, у відносинах сторін щодо здійснення Кредитної операції відповідного виду застосовується розмір процентної ставки, визначений договором. Заявами від 13, 14 та 15 лютого 2013 року, позивач просила відповідача встановити їй кредитний ліміт в розмірі 323000 грн. на закупівлю сільгосптехніки з терміном кредитування, 12 місяців. При цьому в заяві зазначила, що у разі прийняття позитивного рішення, готова укласти кредитний договір на чинних в кредитній спілці умовах (а.с.49-52). За такого, враховуючи добровільне підписання позивачем генерального договору та кредитних договорів, вимоги ЗУ «Про кредитні спілки» стосовно права відповідача надавати кредити на умовах їх платності, ненадання позивачем суду будь-яких доказів про застосування тиску відповідача при підписанні додаткового договору про збільшення відсоткової ставки, вказана підстава для визнання недійсними генерального договору та кредитних договорів, судом застосована бути не може. Крім того, як підставу для визнання кредитних договорів недійсними, позивач зазначає відсутність у відповідача ліцензії по наданню фінансових послуг, що є порушенням ч.4 ст.8 ЗУ «Про кредитні спілки», в редакції на час укладення кредитних договорів. Однак, відповідно до п.1.2. Ліцензійних умов проведення діяльності кредитних спілок з надання фінансових послуг, затверджених розпорядженням комісії з регулювання фінансових послуг України від 02 грудня 2003 року № 146, зареєстрованого в Міністерстві юстиції за № 1225/8546 25 грудня 2013 року, що діяли на момент укладення оспорюваних кредитних договорів, діяльність кредитної спілки з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної спілки, а також коштів кредитних спілок, що є їх членами, та коштів спільних фінансових фондів асоціації кредитних спілок, утворених їх членами, не потребує отримання ліцензії. Враховуючи, що грошові кошти у кредит надавалися позивачу за рахунок капіталу кредитної спілки, отримання ліцензії на здійснення послуг з надання фінансового кредиту у цьому випадку не вимагалось. Як підставу для визнання кредитних договорів недійсними, позивач в позовній заяві зазначає відсутність її членства у кредитній спілці, не ознайомлення з його статутом та несплату внесків, що є порушенням ст.10 ЗУ «Про кредитні спілки». Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 10 ЗУ «Про кредитні спілки», членами кредитної спілки можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території України, об`єднані хоча б за однією з ознак, зазначених у частині першій статті 6 цього Закону, мають повну цивільну дієздатність, з урахуванням обмежень, передбачених частиною другою цієї статті. Прийняття до кредитної спілки та виключення з її складу провадяться на підставі письмової заяви особи за рішенням спостережної ради кредитної спілки, крім випадків припинення членства у зв`язку із смертю особи або виключенням члена за рішенням загальних зборів у разі порушення ним статуту кредитної спілки. Як вбачається із заяви від 13 лютого 2013 року, позивач просила правління відповідача прийняти її в члени кредитної спілки «Антея». При цьому зазначила, що зі статутом кредитної спілки, порядком сплати вступних і пайових внесків вона ознайомлена і зобов`язується виконувати (а.с.47). Протоколом засідання правління кредитної спілки «Антея» № 5/2013 від 13 лютого 2013 року, позивача було прийнято в члени вказаної кредитної спілки (а.с.48). Сам по собі факт несплати позивачем внесків до кредитної спілки не може слугувати підставою для визнання кредитних договорів недійсними. За такого, зазначена позивачем підстава недійсності кредитних договорів, судом до уваги не приймається. Крім того, як підставу недійсності кредитних договорів позивач в позовній заяві вказує видачу відповідачем грошових коштів з порушенням ст.21 ЗУ «Про кредитні спілки», зокрема перевищення 20 % загального капіталу кредитної спілки. Однак, як вбачається з витягу з Протоколу № 12/2013 кредитного комітету відповідача від 13 лютого 2013 року, рішення про видачу позивачу грошових коштів, було прийнято з урахуванням вимог ст.21 ЗУ «Про кредитні спілки», та вказана сума не перевищує 20 % від капіталу кредитної спілки на одного учасника спілки (а.с.95). З огляду на викладене, враховуючи, що підстав, передбачених ч.ч.1, 3-5 ст.203 цього Кодексу для визнання кредитних договорів недійсними позивачем в позовній заяві не зазначено, добровільне підписання позивачем генерального договору та кредитних договорів, вимоги ЗУ «Про кредитні спілки» стосовно права відповідача надавати кредити на умовах їх платності, ненадання позивачем суду будь-яких доказів про застосування тиску відповідача при підписанні додаткового договору про збільшення відсоткової ставки, відсутність вимог законодавства щодо ліцензування при видачі кредитних коштів за рахунок капіталу кредитної спілки, перебування позивача в членах кредитної спілки на час отримання кредиту, ознайомлення зі статутом, порядком сплати вступних і пайових внесків та отримання кредиту без перевищення 20 % загального капіталу кредитної спілки, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладених між сторонами кредитних договорів недійсними та відмову позивачу в задоволенні позову. Суд не застосовує наслідки спливу строку позовної давності, про які зазначав представник відповідача у відзиві на позовну заяву, оскільки існують самостійні підстави для відмови у позові, що відповідає розясненням п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Outcome: dismissed