Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

У квітні 2013 р. позивач звернувся до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Ржищівської міської ради Київської області (далі - Ржищівська міська рада) 30 сесії VI скликання №1788 від 21 вересня 2012 р. про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] площею 0, 07 га. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що оскаржене рішення міської ради є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки міською радою не в повному обсязі перевірено інформацію щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Так, загальними зборами колгоспників колгоспу ім. Петровського с. Улянки від 23 червня 1989 р. [PERSON] наділено земельну ділянку в розмірі 0, 07 га під забудову. 18 жовтня 1989 р. виконкомом Ржищівської селищної ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області дозволено [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку у смт Ржищів по [ADDRESS] на земельній ділянці, виділеній колгоспом ім. Петровського. Рішенням Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 надано дозвіл на розробку технічної документації по приватизації земельної ділянки [PERSON] площею 0, 07 га за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка відповідно до земельно-кадастрової документації рахується за позивачем. На земельній ділянці побудовано підвал та цокольний поверх будинку. Посилаючись на положення ст. ст. 81, 116, 118, 121, 123, п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. ст. 19, 55 Конституції України, ст. ст. 57, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 2 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив задовольнити позовні вимоги. У запереченнях на позовні вимоги [PERSON], які були підтримані у судовому засіданні, Ржищівська міська рада просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та указувала на те, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] знаходилась у незадовільному стані, про що надходили звернення депутатів та власників суміжних земельних ділянок. Рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 не було використане на протязі 5 років, на ділянці не виконувалось ніяких робіт, велика забур'яненість перешкоджала суміжним власниками користуватися своїми ділянками. У зв'язку з цим, рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 було скасовано рішенням Ржищівської міської ради від 22 червня 2012 р. №1030-28-06 та радою було надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки громадянину, який на протязі багатьох років підтримував задовільний стан занедбаної ділянки. Побудований підвал та цокольний поверх будинку відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом. Позивачем не вказані обставини та факти порушення його прав. Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 25 червня 2013 р. зупинено провадження у справі за указаним вище позовом до вступу у справу правонаступників після смерті відповідача [PERSON] У листопаді 2013 р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Ржищівської міської ради VI скликання №1030-28-06 від 22 червня 2012 р. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що рішенням Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 надано дозвіл на розробку технічної документації по приватизації земельної ділянки [PERSON] площею 0, 07 га за адресою: [ADDRESS]. Оскаржене рішення від 22 червня 2012 р. є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки міською радою не в повному обсязі перевірено інформацію щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Так, загальними зборами колгоспників колгоспу ім. Петровського с. Улянки від 23 червня 1989 р. [PERSON] наділено земельну ділянку в розмірі 0, 07 га під забудову. 18 жовтня 1989 р. виконкомом Ржищівської селищної ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області дозволено [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку у смт Ржищів по [ADDRESS] на земельній ділянці, виділеній колгоспом ім. Петровського. Земельна ділянка відповідно до земельно-кадастрової документації рахується за позивачем. На земельній ділянці побудовано підвал та цокольний поверх будинку, знаходяться будівельні матеріали. Позивач не відмовлявся добровільно від користування земельною ділянкою, й у відповідача були відсутні підстави для вилучення у нього земельної ділянки. Посилаючись на положення ст. ст. 81, 116, 118, 121, 123, 141-143, 152, п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗК України, ст. ст. 19, 55 Конституції України, ст. ст. 57, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 2 ст. 21 ЦК України, позивач просив задовольнити позовні вимоги. У запереченнях на позовні вимоги [PERSON], які були підтримані у судовому засіданні, Ржищівська міська рада просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та указувала на те, що рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 не було використане на протязі тривалого часу. Земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] знаходилась у незадовільному стані, на ділянці не виконувалось ніяких робіт, велика забур'яненість перешкоджала суміжним власниками користуватися своїми ділянками. Дана земельна ділянка перетворилась на місце стихійного смітника, що є грубим порушенням правил благоустрою міста та вимог земельного законодавства. У зв'язку з цим, рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 було скасовано рішенням Ржищівської міської ради від 22 червня 2012 р. №1030-28-06 та радою було надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки громадянину, який на протязі багатьох років підтримував задовільний стан занедбаної ділянки. Позивачем не вказані обставини та факти порушення його прав. Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 5 грудня 2013 р. об'єднано в одне провадження зазначені вище позовні вимоги [PERSON] Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 3 березня 2014 р. залучено до участі у справі як відповідача правонаступника після смерті [PERSON] - [PERSON] Провадження у справі відновлено та її призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та пояснили, що спірну земельну ділянку було надано загальними зборами колгоспників колгоспу ім. Петровського с. Улянки від 23 червня 1989 р. [PERSON] у користування як громадянину, евакуйованого у 1986 р. із зони відчуження внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням. 18 жовтня 1989 р. виконкомом Ржищівської селищної ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області дозволено [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] на земельній ділянці, виділеній колгоспом ім. Петровського. Позивачем було розпочато будівництво, побудовано цокольних поверх. У подальшому позивач захворів, йому встановлено третю групу інвалідності. Кожного року позивач проходить переогляд та йому МСЕК встановлюється інвалідність. У 2007 р. [PERSON] звернувся до Ржищівської міської ради з питанням про приватизацію земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні, й рішенням Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 йому надано дозвіл на розробку технічної документації по приватизації земельної ділянки площею 0,07 га за адресою: [ADDRESS]. Протягом 2008-2011 років позивач тяжко хворів. У 2012 р. він звернувся до Ржищівської міської ради на що отримав відповідь про те, що спірну ділянку виділено іншому громадянину. Численні запити до прокуратури, управління Держкомзему та Ржищівської міської ради відносно підстав передачі спірної ділянки іншому громадянину та скасування рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. результатів не дали. Надаючи у власність спірну ділянку громадянину [PERSON], Ржищівська міська рада не з'ясувала чи не передана вона іншому громадянину у користування. Ржищівської міською радою не вирішувалось питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення земельного законодавства, не вирішувалось й питання про вилучення землі відповідно до ст. ст. 141-143 ЗК України. [PERSON] був зареєстрований та залишається зареєстрованим за однією і тією ж адресою протягом багатьох років, починаючи з надання у користування спірної ділянки у 1989 р., однак відповідачі не бажали віднайти його за цією адресою. У запереченнях на позовні вимоги [PERSON] та доповненнях до них, які були підтримані у судовому засіданні представниками, [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та указувала на те, що виписка з протоколу засідання загальних зборів колгоспників від 23 червня 1989 р. не визначає де саме (за якою адресою) виділено земельну ділянку позивачу. Згідно ст. 12 ЗК УРСР до компетенції селищних Рад народних депутатів у галузі використання та охорони земель не входить надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку. У позивача відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку по [ADDRESS], тому ділянка належить до земель територіальної громади м. Ржищів. Згідно листа виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 19 листопада 2012 р. позивачу не надавався дозвіл на початок будівельних робіт і його дії підпадають під визначення «самочинне будівництво». Відповідно до Перехідних положень та ч. 4 ст. 78 ЗК України рішення органів місцевого самоврядування прийняті до 1992 р. не є підставою для видачі та виготовлення державних актів; особам, які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 р., земельні ділянки не повертаються. Позивачем не доведено правомірності набуття права власності на земельну ділянку. Рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 було скасовано рішенням Ржищівської міської ради від 22 червня 2012 р. №1030-28-06. [PERSON] на підставі рішення Ржищівської міської ради від 21 вересня 2012 р. було правомірно набуто право власності на земельну ділянку площею 0, 07 га за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 3211300000:69:025:0403. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що вони разом із сім'єю 4 роки проживали у будинку на суміжній земельній ділянці у [ADDRESS] яку використовували як садибу. Спірна земельна ділянка була у занедбаному стані, захаращена, що перешкоджало їм у користуванні ділянкою, тому вони намагалися розшукати власника спірної ділянки. Про власника цієї ділянки сусіди повідомляли, що він виїхав за кордон. Віднайти власника їм не вдалося, тому вони подали клопотання до Ржищівської міської ради про виділення спірної ділянки їм у власність, маючи на меті у подальшому передати її сину для будівництва. [PERSON] з'явився на спірній земельній ділянці тільки у 2012 році. У судовому засіданні представник Ржищівської міської ради позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позовів, підтримала письмові заперечення, указуючи на те, що позивач не має правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 4 ст. 78 ЗК України земельні ділянки надані до 15 травня 1992 р. не повертаються. Рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 було скасоване як помилкове відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», роз'яснень Конституційного Суду України, оскільки [PERSON] діяв недобросовісно й права користування на спірну земельну ділянку у позивача не виникло. Спірну ділянку видано [PERSON] у власність на підставі його заяви у відповідності із ст. ст. 12, 123 ЗК України на підставі розробленого проекту землеустрою із земель запасу. Оскаржувані рішення Ржищіської міської ради прийняті відповідно до вимог чинного законодавства. У судовому засіданні представники [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позовів, підтримала письмові заперечення, указуючи на те, що на спірній земельній ділянці знаходиться незавершене будівництво та будівельні матеріали, але збудоване тільки підвальне приміщення. Зі слів сусідів позивач не використовував земельну ділянку близько 20 років. Посилання позивача на незадовільний стан здоров'я є прикриттям щодо невиконання ним рішенням Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р., яке у подальшому було скасовано, на їх думку, правильно. Позивач не довів права на користування спірною земельною ділянкою. Суд, заслухавши осіб, які беруть участі у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи з такого. Судом встановлено, що згідно виписки з протоколу №3 загальними зборами колгоспників колгоспу ім. Петровського с. Улянки від 23 червня 1989 р. [PERSON] наділено земельну ділянку в розмірі 0, 07 га під забудову (а.с. 9, 110 т. 1). 18 жовтня 1989 р. виконкомом Ржищівської селищної ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] на земельній ділянці, виділеній колгоспом ім. Петровського (а.с. 10, 111 т. 1). Згідно витягу із рішення №227 від 13 грудня 1989 р. виконавчого комітету Кагарлицької районної ради народних депутатів Київської області [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] (а.с. 104 т. 1). Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, укладеного між позивачем та виконкомом Ржищівської селищної ради народних депутатів 18 жовтня 1989 р. (договір підписано лише позивачем), та плану земельної ділянки у [ADDRESS], затвердженого архітектурним відділом виконавчого комітету Кагарлицької районної ради народних депутатів, [PERSON] виділено земельну ділянку площею 700 кв.м. (а.с. 105-108 т. 1). Відповідно до акту від 5 січня 1990 р. земельна ділянка площею 700 кв.м у [ADDRESS] [PERSON] виділена в натурі із закріпленням на ньому геотехнічних знаків (а.с. 109 т. 1). Рішенням Ржищівської міської ради V скликання «Про надання дозволу на розробку технічної документації по приватизації земельних ділянок громадянами» від 7 вересня 2007 р. 518-22-05 [PERSON] вирішено надати дозвіл на розробку технічної документації по приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0, 07 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11 зворот, 112, 113, 133 зворот т. 1). Рішенням Ржищівської міської ради VI скликання від 27 квітня 2012 р. №967-26-06 надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0, 07 га для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно графічного матеріалу (а.с. 96 т. 2). Рішенням Ржищівської міської ради VI скликання від 22 червня 2012 р. №1030-28-06 скасовано рішення Ржищівської міської ради №518-22-05 «Про надання дозволу на розробку технічної документації по приватизації земельних ділянок громадянами» виданого [PERSON] (а.с. 50, 134 т. 1). ТОВ «Ордината» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0, 07 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (а.с. 93-106 т.2). Рішенням Ржищівської міської ради VI скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність» від 21 вересня 2012 р. №1788-30-06 [PERSON] затверджено проект землеустрою та вирішено передати у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 07 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 127 зворот т. 1). 1 листопада 2012 р. [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 07 га, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 5, 128 т. 1). Відповідно до ст. 16 ЗК УРСР 1970 р., який діяв на момент передачі позивачу земельної ділянку у безстрокове користування, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення; відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР Української РСР. Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 р., право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Згідно із ст. 102 ЗК УРСР 1970 р. земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва громадян надаються виконавчими комітетами селищних Рад народних депутатів в розмірах від 0,07 до 0,12 гектара з врахуванням місцевих умов. Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК 1990 р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі №6-31 цс12 і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. За змістом п. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни, що одержали у тимчасове користування, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Пункт 6 Перехідних положень ЗК України з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 5-рп/ 2005 від 22 вересня 2005 р. також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Як вбачається зі змісту листа виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 30 квітня 2014 р. та листа Управління Держземагентства у Кагарлицькому районі від 28 травня 2014 р. у виконавчому комітеті та Управлінні відсутня інформація чи велася реєстрова книга виконавчого комітету Ржищівської селищної ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області (а.с. 63, 118 т. 2). З листа архівного відділу виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 20 травня 2014 р. вбачається, що до архівного відділу на держзберігання реєстрова книга виконавчого комітету Ржищівської селищної ради народних депутатів за 1989-1995 роки не надходила (а.с. 89 т. 2). Разом із тим, згідно довідки відділу земельних ресурсів у м. Ржищеві Київської області №04-22-69 від 30 листопада 2007 р. відповідно до земельно-кадастрової документації за [PERSON] рахується в межах Ржищівської міської ради по [ADDRESS] земельна ділянка площею 0, 07 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 12, 114 т. 1). Відповідно до довідок МСЕК від 15 листопада 2011 р., від 5 листопада 2012 р. [PERSON] встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. Згідно виписок з історії хвороби [PERSON] у 2008-2012 рр. неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 27, 28, 115, 116 т. 1, а.с. 1-5 т.2). Відповідно до листа КП «ККП м. Ржищева» від 14 жовтня 2011 р. у відповідь на заяву [PERSON] повідомлено, що власником земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до даних Ржищівської міської ради (рішення №3 від 23 червня 1989 р.) є [PERSON], але рішення в архіві не виявлено, державного акта не знайдено і де проживає даним громадянин не відомо (а.с. 61, 62 т. 2). Як вбачається із копії довіреності (а.с. 31, 10 т. 1) [PERSON] не змінював місце проживання ([ADDRESS]) протягом часу починаючи із надання йому у 1989 році дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку у [ADDRESS]. Дослідивши надані позивачем письмові докази у їх сукупності та взаємозв'язку, ураховуючи наведені положення земельного законодавства, суд вважає, що позивач надав достатньо доказів на підтвердження його права на користування земельною ділянкою площею 0, 07 га у [ADDRESS], що була виділена йому в натурі згідно рішення виконкому Ржищівської селищної ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області 18 жовтня 1989 р. для будівництва індивідуального житлового будинку. Отже, станом на час прийняття Ржищівською міською радою оскаржуваних рішень [PERSON] відповідно до п. 7 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України зберігав право на користування вказаною земельною ділянкою в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством (пп "г" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"). Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок. У порядку безоплатної приватизації земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідно до ст. 118 ЗК України позивач звернувся до Ржищівської міської ради й рішенням Ржищівської міської ради V скликання «Про надання дозволу на розробку технічної документації по приватизації земельних ділянок громадянами» від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 [PERSON] вирішено надати дозвіл на розробку технічної документації по приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0, 07 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11 зворот, 112, 113). Однак, оскарженим рішенням Ржищівської міської ради 28 сесії VI скликання від 22 червня 2012 р. №1030-28-06 скасовано зазначене вище рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 (а.с. 50 т. 1; 16, 17 т. 2). Водночас із пояснень представника Ржищівської міської ради встановлено, що зазначення у рішенні Ржищівської міської ради від 22 червня 2012 р. №1030-28-06 про скасування рішення №518-22-05 від « 17» вересня 2007 р., а не від « 7» вересня 2007 р. є технічною опискою, що підтверджується запереченнями та листами Ржищівської міської ради, про те, що скасовано рішення саме від 7 вересня 2007 р. У подальшому оскарженим рішенням Ржищівської міської ради 30 сесії VI скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність» від 21 вересня 2012 р. №1788-30-06 [PERSON] передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 07 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 127 зворот). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 2 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Порядок припинення прав на землю регулюється гл. 22 ЗК України. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст. ст. 140-149 ЗК України. Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений ст. 141 ЗК України та є вичерпним. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗК України припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення (викуп) земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 ЗК УРСР 1990 року та ст. 143, ст. 144, ч. 10 ст. 149 ЗК України. Судом встановлено, що ні добровільної відмови [PERSON] від права користування земельною ділянкою, ні примусового припинення її права землекористування не відбулось, будь-яких доказів цього відповідачі не надали. Отже, такої підстави припинення права користування на земельну ділянку як скасування рішення органу виконавчої влади щодо приватизації земельних ділянок ЗК України не передбачено, тому рішення Ржищівської міської ради від 22 червня 2012 р. №1030-28-06 підлягає визнанню судом недійсним і скасуванню. При цьому суд не приймає до уваги заперечення представників відповідачів та докази на підтвердження цих заперечень про те, що рішення ради від 7 вересня 2007 р. не було використане на протязі 5 років, та що на ділянці не виконувалось ніяких робіт, велика забур'яненість перешкоджала суміжним власниками користуватися своїми ділянками, оскільки ст. ст. 140-149 ЗК України не передбачають таких підстав припинення права користування земельною ділянкою. Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевірити законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність (п. 11 указаної вище постанови Пленуму ВСУ). Згідно правового висновку, що висловлений в постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 р. у справі №6-53 цс12 вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. З пояснень представників відповідачів судом достеменно встановлено, що передана у власність [PERSON] земельна ділянка площею 0, 07 га, яка розташована у [ADDRESS] є саме тією самою земельною ділянкою, що була надана у користування позивачу у 1989 р. та тією самою ділянкою щодо якої рішенням Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельної ділянки в порядку ст. 118 ЗК України. Судом також встановлено, що на спірній земельній ділянці [PERSON] збудоване підвальне приміщення та цокольний поверх, на ділянці знаходяться будівельні матеріали, які також належать позивачу. Ці обставини не заперечувались представниками відповідачів й підтверджуються оглянутою у судовому засіданні фотографією (а.с. 108 т. 2). Однак, як вбачається із пояснювальної записки до проекту землеустрою (а.с. 93 зворот) та довідки «про опис фізичних характеристик земельної ділянки передбаченої до відведення» від 18 червня 2012 р. (а.с. 97 т. 2) на земельній ділянці будівель не має, земельна ділянка вільна від забудови. Крім того, акт про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, прийомки-передачі межових знаків на зберігання (а.с. 105) не містить місця та дати його складання, а також не містить підпису представника міської ради. Отже, суд вважає, що наведене є порушеннями вимог ст. 56 Закону України «Про землеустрій» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 р. №376 та зареєстрованій у Мінюсті 16 червня 2010 р. №391/17686. Водночас, суд із урахуванням правил дії закону в часі не приймає доводи представника позивача щодо порушення при розробці проекту землеустрою ст. 50 Закону України «Про землеустрій» щодо необхідності розрахунку розміру збитків землевласника, оскільки станом на день ухвалення Ржищівською міською радою рішення від 21 вересня 2012 року редакція зазначеного Закону не містила такої вимоги. Разом із тим, суд приймає доводи представника позивача про те, що рішенням Ржищівської міської ради VI скликання від 27 квітня 2012 р. №967-26-06 було надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки по [ADDRESS], тобто дозвіл надано під час дії рішення Ржищівської міської ради від 7 вересня 2007 р. №518-22-05, що суперечить на думку суду ч. 5 ст. 116, ст. ст. 141-143 ЗК України. Отже, оскаржене позивачем рішення Ржищівської міської ради Київської області від 21 вересня 2012 р. №1788-30-06 про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки також підлягає визнанню судом недійсним та скасуванню з наведених вище підстав. Доводи представників відповідачів на положення ч. 4 ст. 78 ЗК України про те, що особам, які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 р., земельні ділянки не повертаються суд не приймає, оскільки судом встановлено, що спірну земельну ділянку було надано [PERSON] у користування, а не у власність. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Ураховуючи наведе, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки позивачем доведено, що оскаржені рішення Ржищівської міської ради є незаконними та такими, що порушують його право відповідно до ст. ст. 116, 118 ЗК України на приватизацію земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні у [ADDRESS], площею 0, 07 га. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як громадянин, віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір стягується в дохід держави з відповідачів у сумі 229 грн 40 коп. (ставка на день звернення до суду із позовом немайнового характеру) по 114 грн 70 коп. із кожного.

Outcome: approved