Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, вказуючи на те, що 23 листопада 2016 року [PERSON] надав у борг [PERSON] 360 доларів США, що еквівалентно 26,50 грн. за 1 долар, за умови повернення йому рівними частинами на протязі трьох місяців (грудень 2016р., січень, лютий 2017р.), що підтверджується розпискою та яка власноручно підписана позичальником [PERSON] До цього часу відповідач кошти позивачу не повернув, а тому позивач просить стягнути із відповідача на його користь борг за договором позики з урахуванням 3% річних від простроченої суми та індексу інфляції в сумі 10 629 грн. 88 коп. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але у наданій суду заяві просить справу розглянути за його відсутності, наполягає на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи через оголошення на вебпорталі судової влади України (ч.11 ст.128 ЦПК України), але в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. Тому, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 23 листопада 2016 року [PERSON] передав [PERSON], а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 360 доларів США, що еквівалентно 9540 грн., які відповідач зобов»язується повернути позивачу рівними частинами на протязі трьох місяців (грудень 2016р., січень, лютий 2017р.), що підтверджується розпискою від 23 листопада 2016 року (а.с.5). [PERSON] умови договору позики не виконав, позику не повернув. На підставі зазначених доказів та відповідно встановлених обставин справи, суд вважає, що між сторонами по справі виникли правовідносини внаслідок укладання та виконання договору позики, передбачених умовами договору. Спірні правовідносини регулюються наступними нормами права, які і застосовує суд при вирішенні даної справи. Згідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).\~ Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший документ, що є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність у позивача оригіналу розписки згідно з положенням ч.3 ст.545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем.\~\~\~ \~\~\~\~\~\~ На день розгляду справи по суті відповідач умови договору не виконав, отже вимоги позивача щодо стягнення суми боргу в розмірі 9540 грн. підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Суд установив, що умовами договору позики, передбачена відповідність повернення повної суми позики на день остаточного розрахунку в сумі, еквівалентній 360 дол. США, а отже з відповідача слід стягнути суму боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на 28 листопада 2017 року - на день звернення позивача до суду, як зазначено у позовних вимогах. При поданні позову до суду позивач сплатив 640 гривень 00 копійок судового збору, тому судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: partial