Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 22464 грн. 54 коп. за кредитним договором від 26 липня 2006 року та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 26 липня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем договір, що підтверджується його підписом у заяві. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 31 серпня 2013 року загальна сума заборгованості по кредиту становить 22464 грн. 54 коп. Під час судового розгляду справи представник позивача Спірідонова Н. І. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. В останнє судове засідання не з'явилася, просила справу слухати без участі представника ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Вказали, що відповідач не підписував та не укладав вказаний кредитний договір, з умовами надання банківських послуг ознайомлений не був. Оскільки, в даному випадку не дотримано вимоги законодавства щодо обов'язкового укладення кредитного договору у письмовій формі, то він є нікчемним. Крім того, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 26 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", і [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит з сумою кредитного ліміту у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 3 % на місяць (36 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктами 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну карту. Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється по рішенню банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно з ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони визначили, що заява позичальника від 26 липня 2006 року, Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою і тарифи складають укладений між ними кредитний договір. Подавши ПАТ КБ "ПриватБанк" заяву позичальника від 26 липня 2006 року [PERSON] приєднався до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартних формах - Умовах та правилах надання банківських послуг і тарифах. Сторони підписали названі документи, які містять усі істотні умови кредитного договору, встановлені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, відповідач своїм підписом підтвердив, що він ознайомився та погоджується із запропонованими банком умовами кредитування. Таким чином, доводи відповідача, що кредитний договір не був укладений сторонами не заслуговують на увагу. Що стосується посилання відповідача та його представника на ту обставину, що [PERSON] не підписував кредитний договір, суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частиною другою цієї статті передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом було роз'яснено сторонам та їх представникам право на заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Проте від проведення такої експертизи сторони відмовились. А тому суд вважає, що [PERSON] та його представником не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не укладав та не підписував кредитний договір. Натомість, як зазначено вище, позивач надав суду оригінал заяви позичальника від 26 липня 2006 року з підписом відповідача, згідно якої [PERSON] приєднався до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартних формах. Посилання представника відповідача на недопустимість наданих позивачем на підтвердження позовних вимог копій письмових доказів суд відхиляє, оскільки вони належним чином посвідчені представником позивача, який наділений таким правом згідно наявної у матеріалах справи довіреності. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Свої зобов'язання відповідно до кредитного договору відповідач належним чином не виконував, а саме: не вносив платежі на погашення кредиту, не сплачував нараховані відсотки за користування кредитом. Сторони домовились, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову (п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг). Із наявного у справі заперечення на позовну заяву видно, що відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, що він підтвердив також у судовому засіданні. Що стосується доводів відповідача в частині застосування судом норм закону щодо позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сторони по даному кредитному договору встановили наступний порядок сплати заборгованості по кредиту: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у квітні 2009 року, у той час як банк звернувся з позовом 18 вересня 2013 року, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Оскільки за період з квітня 2009 року по 18 вересня 2010 року не встановлено поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем, тому до заявлених вимог про стягнення заборгованості за цей період слід застосувати позовну давність, і ухвалити рішення про часткове задоволення позовних вимог. З урахуванням наведеного, суд вважає, що з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у межах строку позовної давності, а саме: з 18 вересня 2010 року по 31 серпня 2013 року в сумі 14617 грн. 89 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2441 грн. 06 коп., заборгованості по відсотках - 11004 грн. 55 коп., штрафу - 1172 грн. 28 коп. ((2441,06+11004,55)х5:100)+500). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач просив стягнути з відповідача 22464 грн. 54 коп. боргу за кредитним договором Позовні вимоги задоволено частково та на користь позивача з відповідача стягнуто кошти у сумі 14617 грн. 89 коп., що становить 65,07 % від заявлених вимог (14617,89:22464,54х100). Позивачем документально підтверджено сплату судового збору на загальну суму 229 грн. 40 коп. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 149 грн. 27 коп.(229,40х65,07:100). На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 6, 207, 254, 256, 257, 267, 525, 526, 530, 626, 627, 634, 638, 1048-1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial