Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Заявник - [PERSON] 09 квітня 2020 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з заявою про встановлення факту родинних відносин, в якій заявниця просить суд встановити факт родинних зв`язків, а саме факт того, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є двоюрідною тіткою [PERSON] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.05.2020 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної зави та призначено дату, час місце розгляду справи. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав та просив суд задовольнити. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 03 грудня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №12523, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на належне за час життя останній майно. У зв`язку з чим, як встановлено судом, 06 грудня 2018 року після смерті [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , [INFO] , як онучка померлої. На підставі вказаної заяви, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною було заведено спадкову справу №33/2018. Судом під час розгляду справи, з метою перевірки усіх обставин по справі, ухвалою суду від 29.07.2020 року було витребувано належним чином завірену копію вказаної спадкової справи, з якої вбачається, що в рамках вказаної спадкової справи, 06.12.2018 року подала заяву сестра померлої [PERSON] - [PERSON] про відмову від спадщини за законом, на користь онучки померлої - [PERSON] , [INFO] . Інші спадкоємці відсутні. Одночасно з вказаної спадкової справи судом встановлено, що при перевірці приватним нотаріусом даних стосовно померлої особи та спадкоємця було вичвлено відсутність документів, що підтверджують родинні стосунки, що стало підставою для винесення 24.02.2020 року приватним нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зазначені обставини стали приводом, для звернення заявника до суду з цією заявою. Так, судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] (зазначено російською - [PERSON] ), про що 14.06.1977 року Відділом РАГСу м. Севастополь складено актовий запис №1946, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , вбачається, що Відділом РАГСу м. Севастополя 20.10.2000 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис №812. Під час реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Отже, заявниця [PERSON] , мала дошлюбне прізвище - [PERSON] (російською - « [PERSON] »), актовий запис про народження якої №1946, в якому міститься інформація про батька, зазначено російською - « [PERSON] », в графі відомості про матір зазначено російською - « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-БМ, вбачається, що 01.09.1973 року був зареєстрований шлюб між громадянами, зазначено російською: « [PERSON] » та « [PERSON] », актовий запис№75, за наслідком чого «російською - [PERSON] », змінила прізвище на «російською - [PERSON] ». Отже, судом встановлено, що матір`ю заявниці була [PERSON] , яка після шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , актовий запис №88 В графі відомості про матір зазначено - [PERSON] (російською - [PERSON] ), в графі відомості про батько - [PERSON] . Отже бабусею заявниці є - [PERSON] (російською - [PERSON] ). Як стверджує заявниця, дошлюбним прізвищем її бабусі [PERSON] , [INFO] , було - « [PERSON] », однак ані свідоцтва про укладення нею шлюбу, ані свідоцтва про народження не збереглось, що також підтверджується повідомленням Відділом ЗАГСу державної адміністрації Слободзейського району, ПМР, за №442 від 23.01.2020 року, про відсутність запису акту про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (російською - [PERSON] ). Також заявницею повідомлено, що батьками її бабусі [PERSON] (російською - [PERSON] ), були: громадяни, зазначено: « [PERSON] » та « [PERSON] », які вважаються прадідусем та прабасею заявниці. Також, як вбачається, у « [PERSON] » та « [PERSON] » мали також іншу дочку: [PERSON] (зазначено російською - [PERSON] ), яка була рідною сестрою бабусі заявниці - [PERSON] (російською - [PERSON] ), а відтак вважається тіткою заявниці. Також заявниця зазначила, що відсутні документи підтверджуючі реєстрацію шлюбу між її тіткою « [PERSON] » та « [PERSON] ». Відповідно до архівної виписки з Державної служби реєстрації та нотаріату МЮ ПМР від 28.01.2020 року, [INFO] народилась дитина жіночої статті - російською « [PERSON] », батьками якої зазначено: « [PERSON] » та « [PERSON] », про що складено актовий запис №30. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , в графі відомості про матір зазначено російською « [PERSON] », в графі відомості про батька зазначено російською - « [PERSON] ». Отже за родинними відносинами, дочка тітки заявниці, вважається двоюрідною тіткою останньої. Як вже встановлювалось [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . З урахуванням відсутності деяких документів на підтвердження беззаперечних родинних стосунків між заявницею та померлою [PERSON] , заявницею були надані до суду інші докази. Так відповідно до наданих документів судом встановлено, що за наслідком смерті [PERSON] , КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» 04.12.2018 року було видане свідоцтво про поховання за № [NUMBER] на ім`я - [PERSON] . Заявницею також надано до суду ряд сімейних фотокарток, за якими в судовому засіданні заявниці розповіла за спорідненням про родичів. В судовому засіданні 29.07.2020 року судом в якості свідка було допитано - [PERSON] , яка надала пояснення, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] , оскільки її батько та батько заявниці є рідними братами. [PERSON] підтвердила, що добре знала [PERSON] , померлу [INFO] , яка приходилась двоюрідною тіткою [PERSON] . [PERSON] в судовому засіданні розповіла про родинні стосунки за спорідненням між [PERSON] та [PERSON] . Також в судовому засіданні судом було допитано в якості свідка - [PERSON] , яка надала пояснення, що знайому з [PERSON] з дитинства, оскільки їх батьки були друзями. Вона - [PERSON] була добре знайома з матір`ю [PERSON] [PERSON] . З [PERSON] вона майже не була знайома, однак була відома про неї за розповідями [PERSON] та [PERSON] . Однак, одного разу, коли [PERSON] стало зле та остання себе дуже погано почувалась, вона - [PERSON] разом зі своїм чоловіком, за проханням [PERSON] , супроводила [PERSON] до лікарні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 1 частини 1 статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року, викладених у п. 1 постанови N 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , за спорідненням є двоюрідною тіткою [PERSON] , [INFO] , є встановленим, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved