Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 21/12/2007/840-Н/773 від 21.12.2008, укладений між нею та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра». В обґрунтування позову позивач посилається у тому числі на те, що відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні підтримали, в подальшому подали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник банку до судового засідання не з'явився, надав до суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що кредитний договір № 21/12/2007/840-Н/773 від 21.12.2008, укладений між Позивачем та Банком укладений в письмовій формі, сторони досягли всіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Третя особа до суду не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Преамбула Закону України №1023-XII від 12.05.1991р. "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно до положення п.п.22, 23 ст.1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як передбачено ч.2 ст.11 Закону та ч.2 ст.12 Закону України від 12.07.2001р. №2664-II «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст.56 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III "Про банки і банківську діяльність"(далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Згідно із ч.1 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року №541/13808 (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Згідно із п.3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. В силу п.3.3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Згідно із абз.2 п.3.8 Правил банк у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору повинен попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. В силу п.3.2 "Вимог до іпотечних кредитів", затверджених Рішенням наглядової ради Державної іпотечної установи від 16.09.2005р. №6, надання іпотечних кредитів позичальникам - фізичним особам здійснюється первинним кредитором виключно у грошовій одиниці України - гривні. Погашення іпотечного кредиту та відсотків за його користування здійснюється виключно у грошовій одиниці України - гривні. Згідно із п.3.5 цих Вимог погашення кредиту та відсотків за його користування може здійснюватися щомісячно або щоквартально ануїтетними платежами або сплатою суми основного боргу рівномірними частинами з нарахуванням відсотків на залишок основного боргу згідно з порядком, затвердженим Правлінням Установи. Періодом сплати (або платіжним періодом) вважається період, за який Позичальник повинен сплатити черговий платіж, згідно графіка погашення іпотечного кредиту, і дорівнює одному місяцю або кварталу. В силу ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, положення законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу). Судом встановлено і випливає з матеріалів справи, що 21.12.2007 року між Позивачем та ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра», був укладений кредитний договір № 21/12/2007/840-Н/773, за умовами якого Позивачу було надано кредит в сумі 24000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 20.12.2017 року та сплатою 12,79 % річних за користування ним. Також в забезпечення виконання умов Кредитного договору між Банком та [PERSON] 21.12.2007 року було укладено договір поруки №21/12/2007/840-Н/773/1, з якого слідує обов'язок поручителя відповідати за належне виконання умов договору позичальником. Судом встановлено, що забезпечення кредитного договору відбувалось і за рахунок іпотеки земельної ділянки, загальною площею 0,15 га, розташованої в селі Пряжів Житомирського району Житомирської області по провулку Бердичівському, 45 Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України). За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Згідно із абз.2 п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також п.3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. В силу положень ч.5 ст.11, ст.18 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, п.4 ч.1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до ч.2 ст.8 ЦК України у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Згідно до ст.10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Україна є державою-учасницею Організації Об'єднаних Націй, тому на її території безпосередньо діють Керівні принципи для захисту прав споживачів, прийняті Резолюцією Генеральною Асамблеєю ООН від 09.04.1985р. №39/248 (далі - Керівні принципи). Згідно з Керівними принципами політика урядів повинна бути спрямована на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої економічні засоби; на забезпечення задовільних технічних і експлуатаційних характеристик, належних методів розподілу, добросовісної ділової практики, інформативного маркетингу і ефективного захисту проти практики, яка може негативним чином торкнутися економічних інтересів споживачів і здійснення вибору при покупці; урядам слід активізувати свої зусилля щодо запобігання практики, що завдає шкоди економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники та інші особи, які беруть участь у наданні товарів і послуг, дотримувалися встановлених законів і обов'язкових норм (п.п.13 і 14). Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Рекламна та торгова практика повинна відповідати принципу справедливого обслуговування споживачів і правовим вимогам. Це вимагає надання інформації, необхідної споживачеві для прийняття компетентних і незалежних рішень, а також заходів щодо забезпечення правдивості наданої інформації (п.п.19 і 20). Україна, приєднавшись до Статуту Ради Європи, ратифікованого Законом України від 31.10.1995р. №398/95-ВР, вважається членом Ради Європи. В силу Статуту Ради Європи для членів зазначеної міжнародної організації обов'язкова Директива Рада Європи № 93/13 / ЄС "Про несправедливі умови в договорах із споживачами" (далі - Директива), в якій зазначається, що несправедливою є така умова, яка вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача. Несправедливою може бути визнано лише умова, яка не було предметом спеціального узгодження зі споживачем (п.1 ст.3). Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування Директиви до решти договору (п.2 ст.3). Директива містить примірний (не є вичерпним) перелік умов, які можуть розглядатися як несправедливі, зокрема, положення про визначення ціни товарів у момент доставки або дозвіл продавцеві товарів або виконавцю послуг підвищувати ціну на них без надання в обох випадках споживачеві кореспондуючого права розірвати договір, коли остаточна ціна є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору (підпункт "l" п.2 додатку). Таке широке трактування несправедливих умов співзвучне з міжнародним договірним принципом, який направлено на усунення дисбалансу прав і обов'язків сторін у договорі і коротко іменується істотним дисбалансом. Цей принцип отримав відображення в Принципах європейського договірного права (ст.4.109) і Модельних правилах європейського приватного права (ст. II.-7:207). Відповідно до ст.4:109 Принципів ЄДП "Надмірна вигода чи несправедлива перевага" допускає анулювання контракту в разі виникнення явної невідповідності між зобов'язаннями сторін, яке дає одній стороні надмірну перевагу. Перевага має бути явно надмірною. Така перевага має існувати в момент укладення договору. Крім того, така перевага має ґрунтуватися на залежності однієї із сторін від іншої або на тому, що одна зі сторін була пов'язана з іншою стороною довірчими стосунками, відчувала економічні труднощі, або була непередбачливою, необізнаною, не мала досвіду або необхідних навичок ведення переговорів. На важливість врахування положень актів міжнародного права звертає увагу Верховний Суд України, який в Узагальненні судової практики від 01.02.2013р. "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012р.р.)" висловив наступну позицію: "Таку позицію займають і органи виконавчої влади. Так, у Плані заходів щодо реалізації Концепції захисту прав споживачів небанківських фінансових послуг в Україні, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.01.2010р. №135-р, вказано, зокрема, про необхідність внесення змін до Закону №85/96-ВР. 22.05.2012р. Верховна Рада України у першому читанні прийняла законопроект від 19.12.2011р. №9614, яким запропоновано прийняти Закон "Про страхування" у новій редакції. Мета законопроекту - адаптувати законодавство України у сфері страхування до законодавства Європейського Союзу". Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011р.№15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань). Верховний Суд України в постанові від 11.09.2013р. по справі №6-40цс13 зробив наступний правовий висновок: "Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві". Судова практика виходить з того, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушенням п.2 ч.2 ст.11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014р. у справі №6-26251св14). Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, слід дійти висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносять істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору. Ухвалою від 05.10.2016 року призначалась судово-економічна експертиза за клопотанням представника позивача, на вирішення якої виносились питання, що потребують спеціальних знань в галузі економіки: - Чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок та сума абсолютного значення подорожчання кредиту за Кредитним договором № 21/12/2007/840-Н/773 від 21.12.2008 реальному абсолютному подорожчанню кредиту з врахуванням: витрат на укладення та виконання умов кредитного договору та договору іпотеки (нотаріальне посвідчення, послуги з реєстрації договорів в реєстрі правочинів та реєстрі обтяжень); витрат на укладення та виконання умов договору страхування відповідно до п.4.3.14 Кредитного договору; витрат зі сплати комісії в розмірі 2% відповідно до п.1.5 Кредитного договору; витрат із розрахунково - касового банківського обслуговування Позивача при внесенні готівки в рахунок погашення кредитних зобов'язань. Відповідь на дане запитання відобразити окремо у валюті кредиту та окремо у національній валюті. -Чи вірно розраховані суми, відображені в Додатку № 1 до Кредитного договору № 21/12/2007/840-Н/773 від 21.12.2008 «Графік погашення кредиту» в стовпчику № 3 «Щомісячний платіж по кредиту - Проценти за користування кредитом», виходячи з 12,79 % річних за користування кредитом та яка загальна сума процентів за весь період користування кредитом. 01.12.2016 року до суду надійшло клопотання судового експерта щодо надання додаткових матеріалів на експертизу. Судом неодноразово надсилались листи на адресу Відповідача щодо надання документів, необхідних для проведення експертизи. Оскільки такі документи не були надані, судова експертиза не була проведена з цих підстав. Враховуючи вказані обставини, суд на підставі ст.145 ЦПК України приходить до висновку щодо наявності факту невідповідності наявного у матеріалах справи розрахунку та суми абсолютного значення подорожчання кредиту за Кредитним договором № 21/12/2007/840-Н/773 від 21.12.2008 реальному абсолютному подорожчанню кредиту. Судом також встановлено, кредитний договір не містить положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. При цьому, суд приймає до уваги строк дії кредитного договору, який становить 10 років; неможливість врахування споживачем, як слабкої сторони договору, яка не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні; встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитного договору і на момент пред'явлення позову, а відтак і суми платежу за договором у гривнях, яка є надмірно високою по відношенню до ціни кредиту, узгодженої сторонами на момент укладення договору. Відсутність в кредитному договорі умов про сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, про валютні ризики викликано односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не забезпечив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобов'язаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, з урахуванням абзацу першого ч.4 ст.18 Закону (перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним), а також наведених вище нормативних актів і судової практики, є несправедливими в силу ч.2 ст.18 Закону. Та обставина, що умови спірного договору про валюту кредиту і валюту платежу були узгоджені сторонами не може бути прийнята до уваги, оскільки банком в належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитного договору, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабкої сторони договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача. Враховуючи, що названі умови кредитного договору суперечать принципам свободи договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України) і добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України); що на момент укладення договору ці умови не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку; що названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем; що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту в гривнях (різке підняття курсу долара США стосовно гривні), фактично призводить до зміни ціни послуги (у бік її підвищення), а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу; що такі положення договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно обтяжливими для позивача; та без названих умов позичальник не міг укласти спірний договір, суд дійшов висновку, що кредитний договір слід визнати недійсним в цілому. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. Згідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги повністю законними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved