Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

З 28.08.2018 року в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області перебуває на розгляді цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в порядку ст.ст. 319, 391 ЦК України та ст.ст. 9, 71, 72, 150 ЖК України в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у належному позивачу житловому будинку із господарськими спорудами, розташованому в [ADDRESS] загальною площею 82,20кв.м, житловою площею 46,90кв.м, який складається в цілому з : літ «А» - житловий будинок; літ «а» - веранда; літ «А'» - прибудова; літ «а'» - тераса; літ «а"» - тамбур; літ «Б» - гараж; літ «В» - погріб; літ «Г» - сарай; літ «Ж» - сарай; літ «З» - сарай; літ «И» - сарай; літ «К» - уборна; №1-2 - огорожа; «І» - колодязь. Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно вона являється власником житлового будинку із господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS] Одеської області. З 21.07.2011 року в належному будинку зареєстрований [PERSON], який з дня реєстрації та по теперішній час в будинку не проживав. Місце перебування відповідача на теперішній час їй не відомо, вирішити питання щодо зняття його з реєстрації в добровільному порядку не можливо, оскільки з відповідачем відсутній будь - який зв'язок. Також виникли труднощі в здійснені свого права користування та розпорядження майном. Вищевикладене змусило позивача звернутися до суду з даним позовом, який просить задовольнити.(а.с.2-5). 28.08.2018 року про вищезазначеній цивільній справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання на 26.09.2018 року з викликом сторін по справі.(а.с.28). Позивачем під час підготовчого судового засідання жодного клопотання не заявлялося, ніяких вагомих доказів до матеріалів справи не долучалось. 26.09.2018 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до розгляду по суті на 29.10.2018 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона відповідача не знає, жодних відношень з ними вона не підтримує, він не є членом її родини та на яких підставах він був зареєстрований за вказаною адресою, їй не відомо. Вона ніяких договорів найму (оренди) з відповідачем не укладала, на даний час місце перебування його їй також не відомо. Просила задовольнити її позовні вимоги та виписати [PERSON] з належного їй на праві власності будинку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім місцем своєї реєстрації. Таким чином, відповідач [PERSON] відповідно був повідомлений про місце, час та дату судового засідання через засоби масової інформації - шляхом розміщення оголошення у газетах «Урядовий Кур'єр» №218(6334) від 20.11.2018 року та «Одеські вісті» № 88(5112) від 17.11.2018 року, про що в справі є відповідні докази. (а.с.59-61) та шляхом розміщення оголошення на сайті "Судова влада". Окрім того, на адресу суду повернулись конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання».(а.с.34;44;45). Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у судові засідання. Відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, отже враховуючи, що судом були виконанні вимоги ч.11ст.128 ЦПК України, суд вважає його таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та визнає причину його неявки неповажною (а.с.35). Дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення позивача, розглянувши справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, на обґрунтування позовних вимог в частині того, що позивач є власником спірного будинку, остання надала ксерокопії документів, а саме: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на її прізвище; (а.с.9), Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно;(а.с.10), виписку з домової книги; технічний паспорт на будинок (а.с.11-14). В обґрунтування не проживання відповідача протягом року за місцем реєстрації позивач надала: довідку Яковлівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області,(а.с.15), два письмових пояснення від сусідів [PERSON] та [PERSON].(а.с.16-21). Суд вважає, що вказані документи без всієї іншої сукупності доведеної доказової бази, не можуть бути покладені в основу рішення для визнання особи такою, що втратила право на користування приміщенням, оскільки жодного Акту вказаного змісту до суду не надано, крім того, вказані особи в якості свідків судом допитані не були, та жодних клопотань з цього приводу суду не заявлялося. Крім того, вказані копії засвідчені не належним чином, а оригінали вказаних документів, суду надані не були. При цьому, суд вважає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Тому, суд вважає, що вказані документи не можуть бути визнані судом допустимими, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові ВС/КГС у справі № 904/8549/17 від 11 липня 2018 р., у відповідності до якої Верховний Суд підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Згідно вказаної думки ВС зазначив, що відповідно до ст. 77 ГПК України та ст. 91 ГПК України для того щоб бути допустимим доказом будь який документ повинен бути залучений до матеріалів справи або в оригіналі або із відміткою про засвідчення копії документа, яка складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Крім того, при вирішенні питання про втрату права користування житлом у даному випадку з'ясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності. Але, суд вважає, що вказані документи, без всієї іншої сукупності доказів, також до уваги судом не можуть бути прийняті, з огляду на наступне. Належність та допустимість доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Що стосується доказової бази, то в даній ситуації найбільш поширеними доказами, що б могли обґрунтовувати вимоги позивача, є акти, складені комісією виконкому сільської ради, про не проживання відповідача у спірному будинку в певний період, достатньо складення 1-2 актів на кожні півроку, що підтверджували б факт не проживання відповідача в будинку в певний конкретний момент часу із зазначенням на підставі яких даних зроблені вказані висновки. При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази факту не проживання відповідача за місцем реєстрації більше одного року. Тому суд вважає, що вказана довідка Яковлівської сільської ради, надана позивачем щодо не проживання відповідача у спірному будинку є неналежним доказом, оскільки вона не містить інформації про наявність чи відсутність майна відповідача на спірній житловій площі, його не перебування за місцем реєстрації тощо. Таким чином, суд вважає, що довідка сільської ради не підтверджуює безспірно відсутність відповідача в зазначеному будинку понад один рік. Крім того, суд вважає, що позивачем також не доведено наявність у неї будь-яких обставин, що свідчать про наявні перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, звертаючись до суду з даним позовом, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У пункті 38 постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року N 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони непов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням, володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що існують будь-які перешкоди у позивача в користуванні та розпорядженні майном та реєстрації відповідача за вказаною адресою. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі "Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А N 274). Тому суд вважає, що позивач знехтувала своїм правом, щодо подання суду доказів та можливого доведення перед судом їх переконливості. Крім того, суд вважає, що звертаючися до суду з позовом в порядку ст.ст. 319, 391 ЦК України та ст.ст. 9, 71, 72, 150 ЖК України, позивач не визначилася з підставами позову, які в даному випадку могли б слугувати для його задоволення, а суд позбавлений права самостійно обрати спосіб захисту. Таким чином, враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх всіх вимог та існування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог нею не надано; позивачем спосіб захисту не вказаний, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed