Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

12.01.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яка дії в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовано тим, що у 1993 році під час проведення приватизації державного житлового фонду відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" сім'єю, яка складалася з трьох осіб - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS] у місті Києві та отримано Свідоцтво про право власності на житло від 18 грудня 1993 року. Згідно вказаного Свідоцтва про право власності, вищевказана квартира належала на праві спільної власності [PERSON] (1/3 частка квартири), [PERSON] (1/3 частка квартири) та [PERSON] (1/3 частка квартири). 25 жовтня 1997 року [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцями за законом було визнано [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 26 травня 2005 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. позивачеві було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого позивачем отримано 1/12 частину з 1/3 частки спадкового майна. Інші частини спадкового майна перейшли у спадок [PERSON] (1/12 частина з 1/3 частки квартири), [PERSON] (І/12 частина з 1/3 частки квартири) та [PERSON] (1/12 частина з 1/3 частки квартири). 17 жовтня 2014 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування 1/2 частки квартири, згідно якого [PERSON] та [PERSON] було подаровано та передано у власність, а позивачем прийнято в дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] у місті Києві. Таким чином, позивачеві на праві власності загалом належить: 1/3 частка квартири - на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 1993 року; 1/12 частина квартири з 1/3 частки квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 травня 2005 року; 1/2 частка квартири - на підставі Договору дарування 1/2 частки квартири. Інша частка квартири - 1/12 частина з 1/3 частки квартири належить на праві власності [PERSON], яка є сестрою позивача. В 1998 році у вказаній квартирі сестра позивача [PERSON], зареєструвала місце проживання своєї доньки - [PERSON]. У 2007 році сестрою позивача у квартирі було зареєстровано місце проживання її онуки, неповнолітньої доньки відповідача [PERSON] - [PERSON]. Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаній квартирі підтверджується Довідкою від 11 листопада 2014 року №1533, що видана Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією №402. Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання у квартирі відповідачів була здійснена без попередньої згоди на те позивача, що в свою чергу, є порушенням його прав власника квартири, а саме право володіння, користування та розпорядження квартирою. Сестра позивача [PERSON], при вселенні відповідача [PERSON] у квартиру, зобов'язана була отримати письмову згоду на це від всіх членів сім'ї, в тому числі і від позивача. Позивач стверджує, що з моменту реєстрації місця проживання у квартирі і до сьогоднішнього часу відповідачі мешкали у вказаній квартирі лише один місяць - в 2003 році. Відповідач [PERSON] вдруге вийшла заміж і разом зі своєю донькою переїхала за місцем проживання свого чоловіка, де і до теперішнього часу проживає. Таким чином, уже більше десяти років відповідачі не мешкають у квартирі та не користуються нею і жодного майна чи будь-яких речей відповідачів у квартирі немає. Факт про не проживання відповідачів у квартирі підтверджується Актами про не проживання (від 15.12.2009 року, від 08.10.2009 року, від 10.03.2010 року, від 30.05.2014 року, від 13.08.2014 року, від 19.11.2014 року), що складені ЖРЕО №402. Ці Акти про не проживання, які складені в присутності та за свідченнями сусідів позивача, свідчать про те, що у квартирі відповідачі на сьогоднішній день не проживають і взагалі фактично ніколи не проживали. Проте, у зв'язку з тим, що реєстрація місця проживання відповідачів до теперішнього часу зазначена у вищевказаній квартирі, позивач несе витрати на оплату комунальних платежів та квартирної плати, тобто сплачує вартість житлово-комунальних послуг та інших послуг за осіб (Відповідачів), які зареєстровані, але фактично не проживають у квартирі. Посилаючись на положення ст.ст. 29, 405 ЦК України та зазначаючи, що: реєстрація місця проживання Відповідачів у квартирі була здійснена без попередньої на це письмової згоди всіх членів сім'ї, які на той час проживали у квартирі, в тому числі Позивача; вищевказана квартира не була постійним місцем проживання Відповідачів, адже вони в ній мешкали лише один місяць - в 2003 році; відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі більше десяти років (навіть беручи до уваги їхнє проживання у квартирі лише один місяць в 2003 році); Відповідачі не вели спільне господарство з Позивачем; Відповідач [PERSON] вийшла вдруге заміж та утворила свою сім'ю і разом зі своєю донькою, з усім своїм майном, переїхала в житлове приміщення за місцем проживання свого чоловіка; жодного майна чи будь-яких речей Відповідачів у квартирі немає; факт не проживання Відповідачів у квартирі підтверджується Актами про не проживання, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти відповідачів з реєстраційного обліку за адресою вищевказаної квартири. До початку судового розгляду представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку про виклик до суду, однак поштове відправлення повернулось з відміткою про закінчення терміну зберігання. Враховуючи положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за наведених вище обставин, суд визнає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності їх представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення, з огляду на наступне. Згідно наявних в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1993 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2005 року, договору дарування частини квартири від 17.10.2014 року, позивач є власником 1/3, 1/12 та ? частини квартири [ADDRESS] (а.с. 8, 23, 24). Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно довідки форми 3 від 19.11.2014 року, у зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 19). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Факт не проживання відповідача та її доньки у належній позивачу квартирі понад встановлені законом терміни, підтверджується актами складеними працівниками ЖРЕО №402 та мешканцями будинку [ADDRESS] в м. Києві, які затверджені начальником ЖРЕО №402 від 08.10.2009 року, від 15.12.2009 року, від 10.03.2010 року, від 30.05.2014 року, від 13.08.2014 року, від 19.11.2014 року (а.с. 20-25). Таким чином, як вбачається з позовної заяви та зібраних по справі доказів, відповідач зі своєю неповнолітньою донькою не проживають в квартирі понад встановлений ст. 405 ЦК України термін. Незважаючи на те, що відповідачка не проживає в квартирі, вона з реєстраційного обліку не знімається, не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Стосовно вимог про зняття вказаних осіб з реєстраційного обліку, суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність остаточного рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку відповідними державними органами при пред'явленні їм такого рішення без додаткового зобов'язання рішенням суду здійснити державними органами такі дії. Наведена позиція, зокрема, відображена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". За наведених обставин у задоволенні позовних вимог зняття відповідача та її неповнолітньої доньки з реєстраційного обліку слід відмовити, оскільки в даному випадку відсутній спір між сторонами, адже реалізуючі свої повноваження Головне управління ДМС України в м. Києві або його територіальні підрозділи, відповідно до розподілу функціональних повноважень, зобов'язані після набрання цим рішенням стосовно визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняти цю особу з реєстраційного обліку без будь-якого додаткового зобов'язання за рішенням суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial