Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом та визнання права власності. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, та належала [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серія [NUMBER], виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000 в порядку спадкування за законом; визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]; визнати за ним право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS].; визнати за ним право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності. [PERSON] просив визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. [PERSON] просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смерті[PERSON], померлої [INFO] року. Також через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. [PERSON] просила суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та визначити, що частка кожного в праві спільної сумісної власності становила 1/3 частину тавизнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Також через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Позивач за первісним позовом, [PERSON], в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через канцелярію надав заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 15). Представник Відповідача за первісним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - [PERSON], Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області - в судове засідання не з'явився, були належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через канцелярію надали заяву про слухання справи за їх відсутності (а.с. 109). Відповідач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через канцелярію надав заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 103). Відповідач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, через канцелярію надала заяву про слухання справи за її відсутності (а.с. 113). Відповідач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, через канцелярію надала заяву про слухання справи за її відсутності (а.с. 105). Від третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] через канцелярію надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 101, 102, 104, 111). Суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами справи. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). [PERSON] є матір'ю Позивача за первісним позовом що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина яка складається з земельної частки (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай), серія [NUMBER], виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000 (а.с. 8). Позивач не надав до суду документів, які б підтверджували, що до складу спадщини померлої [PERSON] крім вищевказаного права на земельну частку пай входять: право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]; садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS]. В подальшому адресу будинку було змінено, та присвоєно наступну адресу: [ADDRESS], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Пунктом 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги став її син [PERSON]. Син померлої - Позивач [PERSON] після смерті своєї матері з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не звертався, так як фактично прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON] Позивач продовжив користуватись всім майном, що залишилось після смерті [PERSON], розпоряджатися особистими побутовими речами померлої, в тому числі в нього зберігався відповідний оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай). Отже, Позивач є таким, що прийняв спадщину, адже вступив у фактичне володіння та управління спадковим майном. Інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину, немає. [PERSON], є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], однак не може оформити свої через відсутність доказів прийняття спадщини Позивачем після смерті матері. Суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, яка належала [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серія [NUMBER], виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. В іншій частині позову вимоги не були належним чином обґрунтовані, тому суд відмовляє у їх задоволенні. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON], починаючи з 2000 року фактично, добросовісно відкрито, безперервно володіє та користується садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок до цього часу належить [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі №12, особовий рахунок [NUMBER], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 77 від 03.03.2017 року, хоча фактично вона померла [INFO] року та відповідно з [INFO] року у даному житловому будинку не проживає та не обслуговує його (а.с. 55). Згідно довідки КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16.02.2017 року №254 право власності на житловий будинок №38, який розташований за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Миколаївка, вул. Лісна, не зареєстроване (а.с. 56). Відповідно до п. 4 розділу 11 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженого заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, де зазначено, що підлягають реєстрації будинки і домоволодіння тільки в містах і селищах, що належать громадянам на праві особистої власності. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувалися прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. З положень пункту 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР 19.01.1976 року N 1/5, вбачається, що запис в погосподарській книзі є належним підтвердженням приналежності жилого будинку (частини будинку) в сільському населеному пункті певній особі. Ніхто крім [PERSON] не здійснює витрати по утриманню даного будинку, не цікавиться ним та не сплачує комунальні послуги. Всі витрати по утриманню та догляду за вказаним будинком здійснював та продовжує здійснювати [PERSON]. За свої кошти він здійснює ремонт даного будинку та господарських будівель, утримує їх в чистоті. [PERSON] фактично відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено зазначеним Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно частини 4 зазначеної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, п. 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давністю поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5: Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. [PERSON] є онуком [PERSON] та не заперечує щодо визнання за [PERSON] права власності на вказаний житловий будинок в порядку набувальної давності. [PERSON] не є родичем [PERSON] та спадщину після її смерті не приймав. На будинок хоча і претендує, але у вказаному будинку не проживає та ніколи не проживав і не обслуговував його, будь-якого інтересу до нього не проявляє та не заявляє вимог щодо його повернення. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що [PERSON] вже майже 17 років добросовісно володіє житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], відкрито, безперервно здійснює обслуговування даного будинку, доглядаючи за ним, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної давності. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с 65). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000 (а.с. 67). Відповідно до статті 531 ЦК Української РСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. На момент смерті [PERSON], [PERSON] фактично проживала разом з нею та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області №83 від 13.02.2017 року . Через те, що батьки [PERSON] перебували у скрутному матеріальному становищі, з самого мого народження бабуся дбала про неї, вона замінювала їй матір та батька. [PERSON] доглядала за [PERSON], забезпечувала харчами, ліками, одягом, тобто утримувала ЇЇ повністю до самої смерті (а.с. 68). Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON] [PERSON] прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме після смерті [PERSON] вона продовжила користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавиці, в тому числі особистими побутовими речами померлої та продовжила проживати в будинку, в якому вона проживала разом з померлою. Отже, [PERSON], є такою, що прийняла спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON], так як вступила у фактичне володіння спадковим майном. Згідно статей 525, 548 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в володіння спадковим майном. Відповідно до п. 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним (ст. 531 Цивільного кодексу України (ЦК)) не менше одного року. Утриманці - це особи, які перебувають на повному утриманні іншої особи або одержують від неї допомогу, що є постійним і основним джерелом засобів їхнього існування. [PERSON] не є родичем [PERSON]. На спадщину хоча і претендує, але з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, спадщину не прийняв, в управління і користування майном після смерті спадкодавці не вступив. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смерті[PERSON], померлої [INFO] року. Також судом встановлено, що [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року (а.с 40). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 36). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складалася з частки квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не визначали частки у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, Законом визначено, що частки співвласників є рівними. За роз'ясненнями пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Якщо при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено це може бути зроблено також після відкриття спадщини та спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] стала її донька [PERSON]. Той факт, що [PERSON] була донькою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], на зворотному боці якого мається відмітка про реєстрацію шлюбу з [PERSON] (російською мовою) від 17.02.1954 року (а.с. 30). При видачі паспортів громадян України [PERSON] та [PERSON], їх прізвища були зазначені як «[PERSON]» та «[PERSON]» відповідно. Причина розбіжностей - невірно проведена транслітерація прізвищ, бо в написані російською мовою прізвищ розбіжності немає. У свідоцтві про народження серії [NUMBER] прізвище [PERSON] вказано як «[PERSON]», тому що це її шлюбне прізвище. [PERSON] було розірвано шлюб з [PERSON] та присвоєно дівоче прізвище «[PERSON]». Документів, які підтверджують цей факт не збереглося. Відповідно до довідки ДП «Житловик» №5 від 31.01.2017 року на момент смерті [PERSON] разом з нею були зареєстровані та проживали разом [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 42). Згідно зі статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON], так як на підставі ст. 548 ЦК Української РСР вступила у володіння спадковим майном, адже продовжила проживати у вказаній квартирі, здійснювати необхідні ремонтні роботи, сплачувати комунальні платежі, продовжила користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавиці, в тому числі особистими побутовими речами. При цьому своє право на успадковане майно належним чином не оформила, хоча й приняла спадщину. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті свого чоловіка [PERSON] [PERSON] прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме після смерті [PERSON] [PERSON] продовжила користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавця, в тому числі особистими побутовими речами померлого та продовжила проживати в квартирі, в якій вона проживала разом з померлим за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ДП «Житловик» №6 від 31.01.2017 року (а.с. 43). Після смерті чоловіка своє право на успадковане майно належним чином не оформила. 18 лютого 2015 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що належало б їй за законом на день смерті т на що вона буде мати право [PERSON], що підтверджується заповітом, посвідченим секретарем Кочетоцької селищної ради Чугуївського району Харківської області Ананьєвою Н.А. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 38). Той факт, що [PERSON] є рідною бабою [PERSON], що підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про народження серії [NUMBER]; Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER]; Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER]; Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]; Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 31 -35). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті та, відповідно до ч. 3 цієї ж статті, право на спадкування виникає в момент відкриття спадщини. Відповідач [PERSON], є рідною донькою [PERSON] З заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не зверталась, спадщину фактично не приймала, на спадщину не претендує. [PERSON] не є родичем [PERSON] На спадщину хоча і претендує, але з заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не звертався, спадщину не приймав. У передбачений ст.1270 ЦК України строк [PERSON] звернулася до Чугуївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], але у зв'язку з тим, що [PERSON] належним чином не оформила успадковане майно після смерті [PERSON] та [PERSON], їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України,припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та визначити, що частка кожного в праві спільної сумісної власності становила 1/3 частину та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 82). [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 79). Після смерті [PERSON], відкрилась спадщина, яка складається з садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння від 27.06.1962 року (а.с. 83). В подальшому адресу будинку було змінено, та присвоєно наступну адресу: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою - характеристикою від 21.12.2016 року №2860 (а.с. 84). Згідно листа КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21.12.2016 року №2861 вправо власності на вказаний будинок зареєстроване за [PERSON] (а.с. 86). Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті [PERSON] спадкоємцями стали: її донька [PERSON] та її чоловік [PERSON]. Пунктом 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON], після смерті своєї матері [PERSON], в управління та володіння спадковим майном не вступала, а отже є такою, що не прийняла спадщину. Чоловік померлої - [PERSON], після смерті своєї дружини [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном. Після смерті спадкодавиці продовжив користуватись речами, які залишились після померлої, в тому числі особистими речами померлої, продовжив проживати в спадковому будинку, сплачував комунальні платежі, зберігав в себе оригінали правовстановлюючих документів на будинок, однак так і не оформив спадкове майно на своє ім'я. Отже, [PERSON], після смерті своєї дружини [PERSON] прийняв спадщину, однак не переоформив житловий будинок на своє ім'я. За час свого життя [PERSON] замість вказаного старого будинку, побудував новий будинок, який до самочинного будівництва не належить. Факт того, що старий будинок було знесено та побудовано новий, підтвердужється Довідкою - характеристикою від 21.12.2016 року №2860 . У 1985 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За Указом від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію. Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням Держбудом. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року. Оскільки вищезазначений житловий будинок був побудований в 1985 році, то на момент виникнення цих правовідносин діяв Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року. Діючий на той час ЦК УРСР 1963 року не передбачав обов'язкової реєстрації права власності. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права, яке вже виникло до її проведення, тобто сама реєстрація згідно з законодавством не є правовстановлюючим чинником, а є лише фактом визнання цього права з боку держави. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (який діє на момент звернення до суду), речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012р. №6-54цс12) [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 81). Після його смерті спадкоємцем першої черги стала [PERSON], яка після смерті батька фактично прийняла спадщину так як вступила в управління та володіння спадковим майном. Після смерті свого батька [PERSON] продовжила користуватись речами, які залишились після померлого, в тому числі особистими речами померлого, зберігала в себе оригінали документів на будинок, здійснювала необхідні ремонтні роботи, підтримувала будинок в належному стані. Факт того, що позивач фактично вступила в управління та володіння майном у разі необхідності можуть підтвердити свідки. Отже, [PERSON] є такою, що прийняла спадщину, однак в досудовому порядку вона не може оформити свої спадкові права, так як відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Також на спадщину претендують і [PERSON], та [PERSON], які не є родичами спадкодавця, та які не приймали спадщину у встановленому законодавством порядку. Крім того, в Свідоцтві про право приватної власності на домоволодіння від 27.06.1962 року, довідці характеристиці від 21.12.2016 року, по-батькові матері [PERSON] зазначено як "[PERSON]" (мовою оригіналу), в Свідоцтві про смерть, в Свідоцтві про народження по-батькові, її матері зазначено як "[PERSON]" (мовою оригіналу), в технічному паспорті на будинок - по батькові зазначено як «[PERSON]». Однак згідно відповіді Фрунзенського районного у м. Харкові відділу державнї реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстції у Харківській області від 29.11.2016 власні імена "[PERSON]" та "[PERSON]" є ідентичними. Одночасно утворення по-батькові "[PERSON]" та "[PERSON]" є ідентичним. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України,визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене,

Outcome: partial