Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

14 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що з 21 квітня 2007 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] . Від зазначеного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] . Рішенням суду від 17 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстроване місце проживання відповідачів, проте вони фактично жодного дня у житловому будинку не проживали. [PERSON] є власником двокімнатної квартири, з часу придбання якої, в серпні 2019 року, проживає разом з сином - [PERSON] . Проте, зареєструвати своє та сина місце проживання за адресою належної їй на праві власності вищевказаної квартири [PERSON] відмовляється. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, представник надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суду не повідомили, відзив на позов не подали. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності, просив при вирішенні справи захистити права та інтереси дитини. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на праві особистої приватної власності [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , з належними до нього господарськими будівлями та спорудами згідно з планом, на підставі договору дарування від 27.04.2018 року, посвідченого Шкицькою Ю.А., державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, на нотаріальних бланках серії ННВ 700642, ННВ 700643, серія та номер: р. № 1-1029, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У вищевказаному будинку зареєстровано місце проживання, зокрема, [PERSON] , [INFO] (з 14.05.2018 року), [PERSON] , [INFO] (з 14.05.2018 року), що підтверджується відомостями відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 03.09.2020 року №1017, 1018; довідкою комунального підприємства "Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр" Павлоградської міської ради від 20.07.2020 року №6065. Відповідно до акта від 13.08.2020 року, складеного головою квартального комітету № 62 м.Павлоград [PERSON] та підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] : у будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які з 14 травня 2018 року, часу реєстрації за адресою даного житлового будинку, у вказаному житловому будинку не мешкають. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року: розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 182. Заочне рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 19 листопада 2019 року. [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2019 року, посвідченого Кримським Е.В., приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, за номером № 650, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Актом обстеження умов проживання від 14.12.2020 року, обстежено умови проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , спеціалістами служби у справах дітей Павлоградської міської ради [PERSON] , заступником начальника служби Костенко Н.В., встановлено наступне: квартира обставлена необхідними меблями та електропобутовою технікою, для дитини відведена окрема кімната, де є ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, комп`ютер, телевізор, шафа для книг. На підставі чого зроблено висновок: умови проживання задовільні, для дитини створені належні умови для проживання, навчання, розвитку. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області надав висновок № 84/0/2-21 від 14.01.2021 року щодо позовних вимог у якому зазначив: орган опіки та піклування вважає за неможливе визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд приймає до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). При вирішенні даної справи суд враховує, що відповідачі не проживали в будинку з часу реєстрації свого місця проживання, [PERSON] є власником квартири, в якій створені належні умови проживання для дитини, [PERSON] , незважаючи на неодноразові виклики відповідачів в судові засідання, вони жодного разу до суду не з`явились, не виявили інтересу до справи, яка розглядається, не скористались своїм правом на захист прав, інтересів в суді. Так, судом встановлено належними та допустимими доказами: не проживання без поважних причин [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку тривалий час; перебування у володінні [PERSON] іншого житлового приміщення, у якому для дитини створені належні умови проживання. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] користувалась спірним жилим приміщенням на правах члена сім`ї власника житлового будинку, та такі обставини, які були підставою для реєстрації, припинились після розірвання шлюбу, окрім того, відповідачі за місцем реєстрації фактично не проживають, тобто, відсутній достатній та триваючий зв`язок із конкретним місцем, власник будинку має намір користуватись й розпоряджатись ним, суд дійшов висновку про те, що право користування відповідачів чужим майном, припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову.

Outcome: approved