Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд: позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 червня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Вимоги обґрунтовує тим, що з липня 2007 року по травень 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З травня 2014 року по теперішній час відповідач жодного разу не бачив дітей; бажання щодо спілкування з дітьми не проявляє; матеріальної допомоги не надає; не цікавиться життям дітей, їх фізичним та духовним розвитком, повсякденним життям; повністю ухиляється від своїх обов?язків, як батька. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, з підстав викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; причину неявки суду не сповістив; відзив на позов не надіслав; заяв про розгляд справи за його відсутності чи оголошення по справі перерви до суду не направив; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін; судом проведено заочний розгляд справи. Представник служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні, надавши письмовий висновок, підтримав заяву [PERSON] Оскільки, позивачка в судовому засіданні не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, суд, відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення позивачки, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, з 13 липня 2003 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Донецького обласного управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено запис за №658. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Із висновку, складеного Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією №40-1853 від 13 вересня 2018 року вбачається, що з травня 2014 року [PERSON] не бачиться з дітьми, не спілкується з ними та не приймає участі у їх вихованні, навчанні, розвитку та утриманні; не цікавиться успіхами та здоров?ям, не турбується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх харчування, лікування та освіту; не вітає з днем народження та іншими святами. [PERSON] самоусунувся від виховання дітей та нехтує батьківськими обов?язками: не виявляє турботи до своїх синів, не цікавиться їх особистим життям, не надає моральної підтримки. Відповідно до ст.153 Сімейного Кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Крім того, у відповідності до положень статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім?ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. (ст.12 Закону України "Про охорону дитинства"). Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. (стаття 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Крім того, в рішенні Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, рішення у справі Olsson v. Sweden (N2) від 27 листопада 1992 року) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Відповідно до ч.1 п.2 ст. 164 Сімейного Кодексу України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" зазначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що [PERSON] ухилився від виконання своїх обов'язків щодо виховання синів. Під час розгляду справи, судом не встановлено, що з боку позивачки чинились перешкоди відповідачу у спілкуванні з синами. Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що [PERSON] тривалий час не цікавився дітьми та не виконує своїх батьківських обов?язків по вихованню синів, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає синам доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, а тому, суд, на підставі викладеного, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.2, ч.3 ст.165 СК України). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання дітей, передбачених законом, судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів в позасудовому порядку не досягнуто. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст.191 СК України). Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні дані стосовно незадовільного стану здоров?я відповідача чи знаходження на його утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім?ї, яких він зобов?язаний утримувати, а також матеріальне становище сторін, стан здоров?я дітей, суд вважає за необхідне позов [PERSON] в частині стягнення аліментів задовольнити, шляхом стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання спільних синів, визначивши розмір аліментів, як того вимагає положення ст.183 СК України у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 червня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України). Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. а на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі ст.ст. 164, 165, 180-183 Сімейного Кодексу України та

Outcome: approved