Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Історія: У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив суд визнати протиправним та скасувати рішення № 5 виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області від 28 лютого 2019 року «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», в частині внесення зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області від 28.12.2006 року № 73, про присвоєння базі відпочинку Державного підприємства виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» адреси: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада, автодорога Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 54 км., буд. № 3-«А». Компетенція суду: Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно зі статтею 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із земельних відносин. Та обставина, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин. Ураховуючи суб`єктний склад цієї справи й те, що спірні правовідносини пов`язані іззахистом цивільних прав та інтересів, суд вважає, що спір у цій справі не є публічно-правовим та має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. Процедура: Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено проведення підготовчого засідання. У квітні 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача- Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області. У квітні 2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Державного підприємства виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд». Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач подав письмове клопотання про розгляд справи у свою відсутність. Представник відповідача електронною поштою (з електронним підписом) подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Третя особа сповіщена належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (в тому числі і на електронну адресу), в судове засідання не з`явилась. Суд визнав можливим розгляд справи при даній явці учасників процесу. Позиції сторін: Доводи позивача: На обгрунтування свого позову [PERSON] зазначив те, що рішенням № 5 від 28.02.2019 р. виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», внесено зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області від 28.12.2006 року № 73, та присвоєно базі відпочинку Державного підприємства виробнича фірма «Агроцентренерго» корпорації «Украгропромбуд» адреси: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада, автодорога Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 54 км., буд. № 3-«А», замість буд. № 3. На думку позивача в оскаржуваній частині рішення органу місцевого самоврядування є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм чинного законодавства та перевищенням повноважень. Так, як стверджує [PERSON] , оскаржуване рішення прийнято відповідачем з посиланням на ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Разом із тим, на думку позивача, вказаною нормою визначено загальну компетенцію сільських, селищних, міських рад, а не виконавчого органу сільської ради, яким є відповідач. Позивач стверджує, що ні сама заява, яка послугувала підставою для прийняття оскаржуваного рішення, ні самі додані до неї документи не могли бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки за переконанням позивача не дають змоги встановити наявності знаходження об`єктів нерухомого майна на іншій земельній ділянці, за іншою адресою. Позивач зазначає, що об`єкти бази відпочинку, що належать на праві власності позивачу шляхом присвоєння іншої адреси фактично надаються іншій особі. За переконанням позивача норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не надають повноважень органам місцевого самоврядування відміняти (скасовувати, анулювати, змінювати) рішення про присвоєння поштової адреси об`єкта нерухомого майна. Окрім вищевикладеного, позивач стверджує, що рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського (на той час Комінтернівського) району Одеської області № 73 від 28.12.2006р. щодо присвоєння базі відпочинку ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" адреси: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада, автодорога Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 54 км., буд. № 3, є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, відтак внесення змін до нього є безпідставним. Таким чином, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009, в даному випадку орган місцевого самоврядування позбавлений права скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни. Доводи відповідача: Голова Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області подала відзив на позовну заяву, і в обґрунтування правової позиції органу місцевого самоврядування вказала настуне: Так, рішенням Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області № 5 від 28.02.2019 р. з метою усунення та виключення можливості позивача маніпулювати адресами двох баз відпочинку внесено зміни до рішення, а саме базі відпочинку « Чайка » (колишня « [ADDRESS] , яка належить Державі в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" згідно Свідоцтва САВ № 378103 від 28.08.2008р, та присвоєно нову юридичну адресу: Одеська область, Лиманський район, територія Сичавської сільської ради, 54-й км. Автодороги Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 3-А . Жодним об`єктам нерухомості, що належать позивачу, нова адреса не присвоювалась та останнім не надано жодних доказів, яке відношення він має до бази відпочинку « Чайка » (колишня « [ADDRESS] , яка належить Державі в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" згідно Свідоцтва САВ № 378103 від 28.08.2008р. Позивач у 2007р. звернувся до ТОВ «ІНАГРО» з клопотанням про виготовлення технічної документації із землеустрою на належну йому земельну ділянку площею 1,316 га забудованих ним земель. Межі вказаної земельної ділянки погоджено представниками суміжних власників землі та землекористувачів, в тому числі з ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО". Тобто, як стверджує відповідач, позивачу було відомо про наявність бази відпочинку, адресу її розташування та фактичне місцезнаходження. Більш того, самостійно у 2008р. подав заяву про зміну адреси своєї бази відпочинку, внаслідок чого відбулось співпадання адрес. Окрім того, як вказує відповідач, оскаржуване рішення жодним чином не порушує законних прав та інтересів позивача. Рішення про присвоєння адреси об`єктам нерухомості базі відпочинку « Чайка », що належить ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" винесено у 2006 р., а рішення щодо присвоєння адреси базі відпочинку, що належить позивачу у 2008р. (на два роки пізніше), відтак оскаржуване рішення є цілком логічним та правомірним. Крім того, відповідач вважає, що виходячи з предмету спору, фактичних обставин справи, позивач невірно визначився зі складом відповідачів у справі, і тому відповідач вважає, що не має відповідати у даному випадку. Позиція третьої особи: Представником третьої особи ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" в обґрунтування правової позиції зазначено, що база відпочинку « Сичавка » була передана на баланс ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" від ДП ЖЕУ «Агропромбуд». У подальшому назву «Сичавка» змінено на « Чайка ». Позивач погоджував межі належної йому земельної ділянки, в тому числі, з третьою особою ще у 2017р., знаючи про адресу та місцезнаходження бази відпочинку, яка перебуває у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО". Крім того, внаслідок подання позивачем заяви щодо зміни адреси й відбулось співпадання адрес. Крім того, оскаржуваним рішенням не порушено прав та законних інтересів позивача. Враховуючи, що заява та додані до неї документи, подані підприємством з дотриманням чинного законодавства, підстав для відмови в її задоволенні не було. У теперішній час база відпочинку на підставі свідоцтва від 28.08.2008 року про право власності на нерухоме майно належить ДП ВФ «Агроцентренерго», форма власності загально державна в особі Верховної Ради України. Як стверджує представник третьої особи, позивач у 2007р. звернувся до ТОВ «ІНАГРО» з клопотанням про виготовлення технічної документації із землеустрою на належну йому земельну ділянку площею 1,316 га забудованих ним земель. Межі вказаної земельної ділянки погоджено представниками суміжних власників землі та землекористувачів, в тому числі з ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО". Тобто, як стверджує представник третьої особи, позивачу було відомо про наявність бази відпочинку, адресу її розташування та фактичне місцезнаходження. Більш того, самостійно у 2008р. подав заяву про зміну адреси своєї бази відпочинку, внаслідок чого відбулось співпадання адрес. Крім того, в додатку до акту погодження міститься схема розташування ділянки Позивача та опис меж суміжних землекористувачів, позначками від А до Б зазначені землі, які перебувають у власності (користуванні) ДП. Встановлені судом правовідносини та позиція суду: 28.12.2006р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення № 73 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та надання їм юридичних адрес», яким, зокрема, присвоєно юридичну адресу базі відпочинку «Агроспеценерго»: Одеська область, Комінтернівський (пізніше-Лиманський район), Сичавська сільська рада, автодорога Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 54 км., буд. № 3. 31.07.2006р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення №62 «Про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку « Чайка », що знаходиться на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 54 кілометр автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, № 3 за Державою Україна в повному господарському віданні державного підприємства «виробничої фірми «АГРОЦЕНТРЕНЕРГО» Корпорації «УКРАГРОПРОМБУД». 28.08.2008р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] на об`єкт нерухомості: база відпочинку, розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський (пізніше-Лиманський район), Сичавська сільська рада, автодорога Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 54 км., буд. № 3 . Власник - Держава Україна в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО"; форма власності загальнодержавна, частка 1/1. 28.02.2019р. виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області прийнято рішення № 5 «Про інвентаризацію житлових та садових будинків, інших приміщень, земельних ділянок на території Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, та надання їм адрес», яким з метою уточнення та приведення у відповідність юридичної адреси відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 28.08.2008 р. Держави Україна в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" внесено зміни до рішення виконавчого комітету Сичавської сільської ради № 73 від 28.12.2006р. та присвоєно базі відпочинку ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" адресу: Одеська область, Лиманський район, територія Сичавської сільської ради, 54-й км. Автодороги Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 3-А. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно ч. 3 ст. 24 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 280/97-ВР система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально - фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічні положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. За змістом ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Повноваження, сільських, селищних, міських рад визначені у ст.ст. 25, 26 глави 1 Закону № 280/97-ВР. В свою чергу, компетенція виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачена главою 2 Закону № 280/97-ВР. При цьому, повноваження виконавчих органів, зокрема, селищних рад поділяються на власні (самоврядні) та делеговані. Отже, повноваження сільської ради та виконавчого комітету сільської ради щодо прийняття рішень з конкретних питань розмежовані, і кожен з вказаних органів в межах таких (повноважень) приймає рішення/вчиняє дії, відтак, вони є окремими суб`єктами владних повноважень, дії чи рішення яких можуть бути оскаржені. Згідно ст. 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Згідно з пп.10 п. «б» ст. 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, такі делеговані повноваження: облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Відповідно до ст.40 Закону № 280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження. Згідно з ч.6 ст. 59 Закону № 280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Аналіз наведених норм дозволяє суду дійти до висновку, що відповідач має такі делеговані повноваження як облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, відтак доводи позивача про відсутність у органу місцевого самоврядування повноважень щодо прийняття рішення про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси є неспроможними. Суд достеменно встановив, що у лютому 2019р. ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" звернулось до голови Сичавської сільської ради із заявою щодо присвоєння базі відпочинку «Чайка» іншої адреси, в обґрунтування якої зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 28.08.2008р. ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" належить об`єкт нерухомості (база відпочинку « Чайка » (« Сичавка »), розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський (пізніше-Лиманський район), Сичавська сільська рада, автодорога Одеса- Мелітополь-Новоазовськ, 54 км., буд. № 3 , проте за вказаною адресою знаходяться також об`єкти нерухомості, що належать [PERSON] , і тому заявник просив присвоїти належному йому об`єкту нерухомого майна іншу адресу. Як зазначено відповідачем, ДП ВФ "АГРОЦЕНТРЕНЕРГО" разом із заявою було подано засвідчені копії документів (свідоцтво про право власності, рішення № 73 від 28.12.2006р. ) та за результатами їх розгляду не встановлено підстав для відмови у присвоєнні нової адреси. Суд звертає увагу не те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення законодавцем не встановлений спеціальний порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна. До даних правовідносин суд застосовує законодавство у сфері надання адміністративних послуг. Зокрема, правилом ч.1 ст. 4 Закону України «Про адміністративні послуги» визначно, що державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах: 1) верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) стабільності; 3) рівності перед законом; 4) відкритості та прозорості; 5) оперативності та своєчасності; 6) доступності інформації про надання адміністративних послуг; 7) захищеності персональних даних; 8) раціональної мінімізації кількості документів та процедурних дій, що вимагаються для отримання адміністративних послуг; 9) неупередженості та справедливості; 10) доступності та зручності для суб`єктів звернень. Правилом статті 8 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб`єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується. Суд приймає до уваги, що відповідач звертав увагу на те, що згідно Закону № 280/97-ВР, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 11276 від 25.12.2015р., Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001р., Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007р. адреса присвоюється на підставі поданих документів протягом встановлених законодавством строку. Позивач акцентуючи увагу на порушенні його прав, надав до суду докази, що підтверджують його право власності на базу відпочинку, які досліджено судом та з яких встановлено, що зазначена база відпочинку є окремим об`єктом нерухомого майна, яка має інше розташування, ніж об`єкт нерухомого майна (база відпочинку « Чайка »), про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Суд встановив, що на теперішній час існує дві бази відпочинку, два власники, два різних місця розташування, дві різні підстави набуття права власності, які жодним чином не пов`язані між собою та існує факт співпадання двох адрес цих баз. Суд враховує, що [PERSON] не заперечує цього факту. Суд вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування щодо присвоєння адреси прийнято виключно задля впорядкування нумерації двох різних об`єктів нерухомого майна, які належать різним власникам. Суд враховує, що позивач стверджуючи про порушення його прав внаслідок прийняття оскаржуваного рішення не навів та не надав до суду доказів існування в нього прав на об`єкт нерухомого майна базу відпочинку « Чайка », що знаходиться на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 54 кілометр автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, № 3, чи на його частку. Твердження позивача про те, що об`єкти бази відпочинку, які належать йому на праві власності, шляхом присвоєння іншої адреси фактично надаються іншій особі неспроможні. Суд враховує, що виходячи з предмету даного спору позивач вимог щодо захисту своїх майнових прав не висував, та з характеру спірних правовідносин (предмету спору по даній справі) наявності спору щодо права власності на зазначений об`єкт нерухомості (базу відпочинку « Чайка ») не встановлено. Натомість позивач у позові та у заявах по суті справи фактично стверджує, що після прийняття оскаржуваного рішення можливі порушення у майбутньому його прав (можливого привласнення належних позивачу об`єктів нерухомого майна, скасування реєстрації на них тощо). При цьому суд звертає увагу, що позивач оскаржує рішення відповідача щодо присвоєння адреси об`єкту, не обґрунтувавши та не підтвердивши належними доказами, як саме останнє на теперішній час безпосередньо порушує його права чи законні інтереси. Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку. Обов`язковою умовою скасування рішення суб`єкта владних повноважень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний закономінтерес) від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який проведено Конституційним Судом України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст. Також, Конституційний Суд, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції, в рішенні від 14.12.11 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Суд нагадує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач своїм рішенням порушив його права, свободи чи інтереси, та що в нього виникло право на звернення до суду за їх захистом. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Конституційним Судом України у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що системний аналіз положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України,

Outcome: dismissed