Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

25.02.2021 [PERSON] звернулась з позовом до ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" про визнання недійсним договору позики, в якому просить визнати недійсним договір позики № 3927611 від 23.12.2020, укладений між нею та ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 23.12.2020 позивач уклала договір позики № 3927611 з ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ", за яким ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" надає позичальникові грошові кошти (позику) на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від суми позики. У відповідності до п. 2 цього Договору сума позики складає 7000 грн 00 коп., строк позики - 30 днів, процентна ставка (базова) / день - 1,99%, орієнтовна річна процентна ставка - 251,85%. Позивач вважає, що договір позики № 3927611 від 23.12.2020 підлягає визнанню недійсним, оскільки п. 2 Договору позики № 3927611 від 23.12.2020 встановлено обов`язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,99% в день від суми виданого кредиту, що складає річну процентну ставку в у розмірі 251,85%, тобто більш ніж у 2,5 разів більше ніж сума отриманого кредиту, що відповідно до даних НБУ на кінець грудня 2020 року середній розмір річної відсоткової ставки по кредитам населенню строком до 1 року складав 35,2%. Договір позики № 3927611 від 23.12.2020, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, в даному випадку слід врахувати, що укладення оспорюваного договору було вчинено внаслідок впливу тяжкої обставини. Так, на момент укладення договору позики № 3927611 від 23.12.2020, позивач мала заборгованість на суму більше ніж 35 000,00 грн, яка утворилась на підставі кредитних договорів (Угода від 10.03.2020 до Кредитного договору № 833088-А від 10.03.2020 з ТОВ «СС ЛОУН»; Кредитний договір "99431-М" від 30.09.2020 з ТОВ «ЕКВІФІН УКР»; Договір про надання фінансового кредиту № 2999419600/573352 від 21.10.2020 з ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА»; Договір про надання фінансового кредиту № 09759-11/2020 від 25.11.2020 з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ»; Договір про надання фінансового кредиту № 2999419600/346553 від 09.12.2020 з ТОВ «ГОУФІНГОУ»). Укладаючи договір № 3927611 від 23.12.2020, позивач, будучи одинокою матір`ю та маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей, будучи безробітною та за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском в зв`язку з погрозами по телефону щодо необхідності термінового повернення заборгованості, мала намір сплатити поточну заборгованість, яка утворилась на підставі вище вказаних договорів. Разом із тим, відповідач мав реальну можливість у відповідності Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» через бюро кредитних історій дізнатися про відомості, що складають кредитну історію позивачу, та наявність великої суми непогашеної заборгованості, проте, розуміючи, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, запропонував його укласти свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Таким чином, в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням правочину, тобто укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини. Окрім того, позивач вказує на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо умов кредитного договору. Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суд з даним позовом. Ухвалою від 09.03.2021 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Учасники справи у судове засідання не з`явились. Від представника позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки за наявними у справі матеріалами. На задоволенні позову наполягає. Крім того, просив залучити до матеріалів справи оригінал в електронному вигляді кредитного звіту та інформації з реєстру запитів, що містяться в кредитній історії щодо [PERSON] від ТОВ "Українське бюро кредитних історій". Представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що кредитний договір між сторонами укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». До моменту укладення Договору [PERSON] надавалася можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику, які розміщені на веб-сайті Товариства https://mycredit.ua/ru/. 23.12.2020 позивачкою було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором [PERSON] засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні Договору вона мала обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Підписавши Договір позивач підтвердила, що вивчила умови Договору та Правила надання грошових коштів у позику, а їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору їй зрозумілі. [PERSON] на момент укладення Договору не заявляла додаткових вимог щодо умов позики та, в подальшому, прийняла надані Товариством грошові кошти. Під час укладення договору позивачкою було вчинено певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики від Товариства, крім того [PERSON] самостійно визначала для себе необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після чого проявила намір вступити з Товариством у договірні відносини на умовах, визначених Правилами. В Договорі зазначено про умови надання позики, в тому числі: Сума позики - 7 000, 00 грн.; Строк, на який надається позика - 30 днів; Дата повернення позики (останній день) - 07.02.2021 року; Базова процентна ставка у день - 1,99%; Розмір процентів акційних у день - 0,69%; Процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,70%. Жодних інших змін до договору не здійснювалося. Представник відповідача вважає, що позовну заяву безпідставною, наведені в ній обставини такими, що не відповідають дійсності, а сам факт звернення [PERSON] до суду спробою уникнути виконання своїх зобов`язань за договором. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи, що представник відповідача скористався правом подання відзиву на позов, в якому виклав свої заперечення проти позову, суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення у справі у даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23.12.2020 між ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" та [PERSON] було укладено договір позики № 3927611 (а. с. 18 - 21, 41 - 43). Згідно умов договору, [PERSON] отримала кредит в сумі 7000 грн строком на 30 днів зі сплатою 1,99% за кожний день користування. У разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у визначений кредитним договором строк, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нарахувати, згідно вимог чинного законодавства України, а позичальник зобов`язаний сплатити 2,7 % від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення. Як встановлено зі змісту кредитного договору від 23.12.2020 № 3927611, оспорюваний договір укладений в електронній формі, кредит був наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплата нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. Так, параметрами та умовами позики визначено, що сума позики - 5 000, 00 грн.; строк, на який надається позика - 30 днів; дата повернення позики (останній день) - 22.01.2021; базова процентна ставка у день - 1.99 %; процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2.70 %; вартість позики за весь строк, на який видано позику, у грн. - 8449 грн 00 коп. Згідно з пунктом 4.1 позичальник ознайомився на сайті відповідача з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачені ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Пунктом 4.4 Договору передбачено, що позичальник надає дозвіл позикодавцю на збір, обробку, зберігання та поширення його персональних даних з метою оцінки кредитоспроможності, забезпечення виконання зобов`язань за договором. Розділом 11 Договору визначені реквізити та підписи сторін, а саме: підписом директора ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" [PERSON] є [INFO], а електронним підписом фізичної особи - [PERSON] - [INFO] (а. с. 18). Так само, паспорт позики підписаний [PERSON] - [INFO] (а. с. 20) З матеріалів цивільної справи вбачається, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В п. 5 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи це положення закону правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Тобто, позивачу до укладення договору була надана уся споживча інформація. Крім того, позивач підтвердила ознайомлення з усіма істотними умовами Договору позики з моменту підтвердження електронним и одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті, доступ до якого здійснив з використанням унікального логіну та пароля Особистого кабінету. Отже, підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позичальник засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Таким чином, судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 7000 грн. надавалися [PERSON] на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 251,85% річних від суми кредиту, в розрахунку 1,99 % на день. Таким чином, твердження позивачки про те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 251,85%, не знайшли свого підтвердження. При добросовісному виконанні зобов`язання позивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Відтак, суд вважає, що укладення Договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі позивача та позивачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Щодо посилань позивачки про вчинення правочину під впливом тяжкої обставини суд зазначає наступне. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. За договором позики № 3927611 від 23.12.2020 [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 7000 грн на строк 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у визначеному договором розмірі. Вказані умови влаштовували позивачку на час підписання договору. Сума процентів за 30 днів не перевищує суму кредиту, отже, цей правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що діючи добросовісно, та виконуючи в строк зобов`язання, позивачка не мала би наслідком постійного збільшення плати за користування кредитом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача [PERSON] щодо визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики укладений під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed