Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" в особі Житомирської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (надалі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") звернулося в суд з позовом до відповідача, в якому зазначило, що 28.03.2008 року між "Райффайзен Банк Аваль" та відповідачем укладено кредитний договір № 014/1834/82/131408, за умовами якого [PERSON] отримав кредит за програмою "Кредит під заставу нерухомості" у розмірі 48348.00 доларів США з кінцевим терміном повернення 27.03.2018 року. Відповідач за договором зобов'язаний погашати заборгованість кожного місяця. Проте [PERSON] неналежним чином не виконує свої зобов'язання перед банком, допустив прострочення сплати чергових внесків і заборгованість становить 115630,98 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 04.07.2013 року є еквівалентом 924238 грн. 42 коп. В забезпечення виконання зобов'язання, 28.03.2008 року укладено договір іпотеки, яким [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] двічі укладались Додаткові угоди до кредитного договору № 1 від 17.02.2009 року та № 2 від 19.04.2009 року, згідно яких відповідно строк кредиту збільшено на 118 календарних місяці (дата остаточного погашення кредиту - 28.01.2028 року) та тимчасово на період з 30.06.2009 року до 31.05.2010 року сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу за кредитним договором (відстрочка сплати процентів). Оскільки спір добровільному порядку вирішити не має можливості, тому з метою захисту своїх прав ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" змушене звернутись до суду та просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійснення права власності. Представник позивача - Длугаш О.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, які просив задовольнити з підстав, зазначених у позові Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що кредитний договір від 28 березня 2008 року за №014/1834/82/131408 не містить всіх істотних умов договору. Зокрема сторони не досягли згоди щодо строку та термінів погашення кредиту, а також розмірів щомісячних платежів, що призводить до різного трактування обов'язків сторонами. При укладанні кредитного договору, представниками банку його було фактично введено в оману, щодо дійсних умов договору, не було надано розрахунок фактичної вартості кредиту, були допущені інші численні порушення діючого законодавства України. Вважає, що сторонами не було досягнуто згоди з істотних умови договору, наявність яких є обов'язковою при укладанні кредитних договорів. Суттєві умови кредитного договору, які повинні були бути визначені пунктами 1.1., 1.1.8., 1.1.9., 1.3.2., 1.3.3. у кредитному договорі відсутні. Зокрема, сторонами не досягнуто згоди: - за якою програмою кредитування кредитор надає кредит позичальнику; - щодо позичкового рахунку для обліку заборгованості позичальника; - щодо поточного рахунку для погашення заборгованості та нарахованих процентів та комісії по кредиту; - щодо розміру щомісячного ануїтетного платежу; - дати погашення щомісячних ануїтетних платежів. Крім зазначеного, кредитором у кредитному договорі сфальсифіковані умови щодо: - розміру процентної ставки, згідно п.1.2.1. - 14,850 %. Отже, сторони по зазначеним умовам, в належній формі, згоди не досягли. Додатки до кредитного договору, які є його невід'ємною частиною також відсутні, та замінені позивачем іншими неналежними доказами, які не мають відношення до кредитного договору. Таким чином, відсутні підстави вважати відповідача таким, що порушив умови кредитного договору, так як кредитний договір є фактично неукладеним. Відповідно до п.1.1.1. кредитного договору, кредит надавався позичальнику на споживчі цілі під заставу нерухомості, отже цей кредит є споживчим кредитом. Згідно ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживчий кредит це - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Споживачі, відповідно Закону, під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою. Держава, в свою чергу, як гарант прав громадян, повинна слідкувати за тим, щоб кредитодавець не вводив в оману споживача кредитних послуг, не здійснював нечесної підприємницької практики, не надавав споживачам договори з дискримінаційними умовами, тощо. Головним правовим актом, що визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків і інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних стосунків, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства являється Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 г. № 15-93. Відповідно до ст.3 цього Декрету - усі розрахунки на території України повинні здійснюватися виключно в національній валюті України (за винятком випадків наявності індивідуальної ліцензії на таку операцію, які передбачені ст.5 п.4 підпунктом "г" Декрету). НБУ в листі від 09.11.2005 року №13-135/5657-11177 "про сплату комісійної винагороди в іноземній валюті та щодо окремих вимог Правил торгівлі іноземною валютою" вказав, що розрахунок в іноземній валюті за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права , відповідно до пункту 1.3 глави 1 Положення про валютний контроль , є використанням іноземної валюти як засобу платежу та відповідно до п.п."г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" потребує отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. В постанові від 9 липня 2013 по справі К/9991/81569/12 Вищий адміністративний суд України підтримав позицію НБУ, згідно якої розрахунок в іноземній валюті за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові прав , відповідно до пункту 1.3 глави 1 Положення про валютний контроль, є використанням іноземної валюти як засобу платежу та відповідно до п.п."г" п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" потребує отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відсотки ж за загальним правилом сплачуються у валюті кредиту, що і зазначено в самих кредитних договорах. Вважає, що чинним українським законодавством не передбачена оплата відсотків (плати за кредит) по кредиту у іноземній валюті без наявності індивідуальної ліцензії НБУ. Відповідач не надав до суду жодних ліцензій НБУ, які діяли у період укладення кредитного Договору. Також у преамбулі кредитного договору банк не зазначив, що є уповноваженим банком на валютні операції та має право видавати валютні кредити. До матеріалів справи не надано доказів в підтвердження права позивача на здійснення операцій в іноземній валюті. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Проаналізувавши пояснення сторін в їх сукупності з матеріалами справи та наданими сторонами доказами та їх доведеності перед судом, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.03.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", назву якого змінено на ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та відповідачем укладено кредитний договір №014/1834/82/131408, за умовами якого [PERSON] отримав кредит за програмою "Кредит під заставу нерухомості" у розмірі 48348.00 доларів США з кінцевим терміном повернення 27.03.2018 року. Відповідач за договором зобов'язаний погашати заборгованість кожного місяця, однак [PERSON] неналежним чином не виконує свої зобов'язання перед банком, допустив прострочення сплати чергових внесків і його заборгованість становить 115630,98 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 04.07.2013 року є еквівалентом 924238 грн. 42 коп. В забезпечення виконання зобов'язання, 28.03.2008 року укладено договір іпотеки, яким [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 59,4 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м. Майно належить [PERSON] одноособово на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 865369, виданого 19.04.2004 року виконкомом Коростенської міської ради Житомирської області та зареєстрованого в Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації від 19.04.2004 року, в книзі 117, номер запису 7738 на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Житомирської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", що підтверджується копіями кредитного договору та договору іпотеки (а.с.9-13, 23-28). Стаття 33 Закону України "Про іпотеку" - визначає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ця норма дублюється і у п.6.7.1 укладеного між сторонами договору іпотеки, де зазначено, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строків виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. У відповідності до вимог ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України - не допускається одностороння відмова від зобов'язання та зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору чи закону та у встановлений строк його виконання. При вирішенні питання щодо доцільності звернення стягнення на предмет іпотеки суд приймає до уваги, що сума заборгованості по кредиту становить 115630,98 доларів США, що складає 924238 грн. 42 коп., а вартість предмета іпотеки становить 348899 грн. 00 коп., тобто сума заборгованості за кредитом є співмірною з вартістю іпотечного майна. На підставі вищевказаного, суд вважає доведеним факт неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору № 11193384000 від 28.03.2008 року та задовольняє позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Ст.109 Житлового кодексу України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Ст.40 Закону України "Про іпотеку" встановлює, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Також підлягають стягненню з відповідача судові витрати відповідно до вимог ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, за якою - "Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено." Отже позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги пояснення відповідача [PERSON] щодо недійсності кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, оскільки судом встановлено невиконання і неналежне виконання боржником [PERSON] основного зобов'язання, внаслідок чого іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Outcome: approved