Jurisdiction: commercial
Date: 2018-09-24 00:00:00

19.12.2017 між ДУ "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" (покупець, позивач) та ТОВ"Дніпрозбут" (продавець, відповідач) був укладений договір № 52-к, відповідно до якого останній зобов'язався у 2017 році продати і відвантажити речове майно - тканину в асортименті, кількості та за цінами, зазначеними у специфікації, а позивач - забезпечити приймання та оплату товару згідно з умовами договору. Відповідно до специфікації у формі таблиці відповідач у строк не пізніше 28.12.2017 зобов'язався поставити тканину: фланель коричневу (бавовна - 100%) 24 426 м. пог., загальною вартістю 1 248 657, 12 грн. (п.1.2 договору). Сторонами узгоджено, що обсяг закупівлі товару може бути зменшений залежно від фінансування видатків (п.1.3 договору). Відповідно до п.3.1 договору визначено, що ціна цього договору становить 1 248 657, 12 грн. Ціна договору включає в себе вартість самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, ПДВ, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару. Фінансування видатків за цим договором здійснюється за КЕКВ 2210 (п.3.2 договору). У п.4.1 договору визначено, що розрахунок за цим договором проводиться шляхом оплати товару покупцем до 31.12.2017, при наявності бюджетного фінансування, по факту поставки та з дати отримання товару на склад отримувача по мірі надходження бюджетних коштів на підставі належним чином оформлених накладних та рахунків-фактур продавця. Кінцевий строк поставки товару не пізніше 28.12.2017 (п.5.1. договору). Відповідно до п.10.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017. Спір у справі виник у зв'язку з тим, що після укладення між сторонами договору № 52-К від 19.12.2017, позивач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, 20.12.2017 отримав від Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України (головного розпорядника бюджетних коштів) інформацію щодо зменшення фінансування за КЕКВ 2210 на 8946,5 тис. грн.. та 31800 тис. грн. відповідно, та після проведення усіх змін станом на 22.12.2017 усі вільні асигнування по КЕКВ 2210 в частині видатків для закупівлі майна для внутрівідомчої передачі було використано для проведення розрахунків з Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпрозбут" за поставлений товар згідно умов договорів №№ 40-К, 41-К, 42-К, 43-К та 48-К, у зв'язку з чим, позивач просить суд внести зміни до пунктів 1.2 та 3.1 договору № 52-К від 19.12.2017, вказавши кількість товару: 0, та ціну договору: 0 грн. 00 коп., оскільки пропозицію позивача щодо внесення змін до договору шляхом укладення додаткових угод на зменшення обсягу закупівлі тканин відповідач не прийняв. В обґрунтування своїх вимог за первісним позовом позивач посилається на положення Закону України "Про публічні закупівлі", ст. ст. 651 - 652 ЦК України та те, що у зв'язку зі зменшенням фінансування видатків позивача, у останнього виникла необхідність внести зміни в договір № 52-к від 19.12.2017 в частині зменшення "до нуля" обсягів закупівлі та зміни "до нуля" ціни договору. Відповідач позов не визнає, у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на безпідставність внесення змін до договору після виконання постачальником усіх своїх зобов'язань. Пояснює, що свою згоду на внесення змін до договору в частині зменшення обсягів закупівлі та ціни договору до нуля не надавав, пропозицію про внесення змін до умов договору було направлено позивачем після здійснення відповідачем поставки товару, а тому, на думку останнього, позивач фактично в односторонньому порядку відмовляється від виконання договору в частині здійснення оплати за поставлений товар. В обґрунтування зустрічних позовних вимог про визнання недійсною частини договору № 52-К від 19.12.2017, а саме пунктів 1.3 та 6.2.3, а також пункту 4.1 в частині застережень "при наявності бюджетного фінансування" та "по мірі надходження бюджетних коштів" відповідач вказує, що спірні умови договору не відповідають положенням чинного законодавства щодо обов'язковості виконання господарських зобов'язань та недопустимості односторонньої відмови від оплати поставленого товару, тому підлягають визнанню недійсними з підстав ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 217 ЦК України. Надавши правову кваліфікацію правовідносинам сторін, проаналізувавши укладений між сторонами спору договір та положення ст.712 ЦК України та 265 ГК України, суд дійшов висновку про те, що договір № 52-к від 19.12.2017 за своєю правовою природою є договором поставки, укладеним на підставі державного замовлення відповідно до Закону України «Про державні закупівлі». Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Господарського кодексу України державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб'єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб'єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов'язання сторін і регулюються їх господарські відносини. Договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб'єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов'язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення. Держава в особі Кабінету Міністрів України виступає гарантом за зобов'язаннями державних замовників. Укладення сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому статтею 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством. Державний контракт укладається шляхом підписання сторонами єдиного документа (ч. ч. 1-3 ст. 183 Господарського кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними"). За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Відповідач, який є стороною спірного правочину, в обґрунтування зустрічних позовних вимог вказує, що частина умов Договору суперечить чинному законодавству, оскільки такі умови ставлять обов'язок замовника з оплати товару в залежність від надходження коштів з державного бюджету. Зокрема, відповідач вказує на недійсність наступних умов Договору: пункт 1.3 Договору, згідно з яким обсяг закупівлі товару може бути зменшений залежно від фінансування видатків; пункт 6.2.3 Договору, згідно з яким покупець має право зменшувати обсяг закупівлі товару та загальну вартість договору залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до цього договору; пункт 4.1 Договору в частині застережень "при наявності бюджетного фінансування" та "по мірі надходження бюджетних коштів". З приводу вказаних доводів відповідача господарський суд зазначає, що статтею 3 Цивільного кодексу України віднесено свободу договору до загальних засад цивільного законодавства. Свобода договору полягає, зокрема, у вільному волевиявленні сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо. Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України). Пунктом 1 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, до яких, зокрема, віднесено зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника. Таким чином, умови пунктів 1.3 та 6.2.3 Договору, які передбачають можливість внесення сторонами змін до договору залежно від фінансування видатків замовника, не суперечать положенням закону, а навпаки повністю відповідають пункту 1 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі". У пункті 4.1 договору сторони домовились, що розрахунок за цим договором проводиться шляхом оплати товару покупцем до 31.12.2017 при наявності бюджетного фінансування, по факту поставки та з дати отримання товару на склад отримувача по мірі надходження бюджетних коштів на підставі належним чином оформлених накладних та рахунків-фактур продавця. Щодо тверджень відповідача про недійсність пункту 4.1 договору в частині застережень "при наявності бюджетного фінансування" та "по мірі надходження бюджетних коштів" не суперечить змісту норм чинного цивільного законодавства та узгоджується з принципом свободи договору. Фактично сторони погодили порядок здійснення оплати за поставлений товар та встановили граничний термін оплати до 31.12.2017. Судом враховано, що положення пункту 4.1 договору відповідають змісту тендерної документації (пункт 4.1 проекту договору), яка відповідачем не оскаржувалась, а згідно з ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. У даному випадку відповідачем не було вказано суду норму закону, яка забороняє включення висловів "при наявності бюджетного фінансування" та "по мірі надходження бюджетних коштів" до умов договору, який укладений з державною неприбутковою установою, що фінансується за рахунок державного бюджету. Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно положень ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності підстав для визнання недійсними пунктів 1.3, 6.2.3 та 4.1 договору №52-К від 19.12.2017р. в частині застережень "при наявності бюджетного фінансування" та "по мірі находжень бюджетних коштів". Доводи відповідача про недопустимість односторонньої відмови позивача від виконання зобов'язання не підтверджують недійсність відповідних положень пункту 4.1 договору, оскільки при вирішенні питання про недійсність правочину судом надається оцінка дотримання сторонами норм законодавства саме на момент укладення такого правочину, а не під час його виконання. Тобто, відповідні доводи, які включені до зустрічного позову, могли б бути прийнятими при вирішенні спору про стягнення заборгованості за договором (а не визнання пунктів договору недійсними). Враховуючи викладене, суд не знайшов підстав для задоволення зустрічних позовних вимог у даній справі у зв'язку з недоведеністю підстав. За первісним позовом матеріалами справи підтверджено, що 19.12.2017 по договору № 52-К від 19.12.2017 сторонами було підписано Заявку на поставку товару: Фланель коричневу (бавовна - 100%) 24 426,0 м. пог., загальною вартістю 1 248 657,12 грн. Відповідач за ТТН № 967281 від 14.12.2017, № 967285 від 20.12.2017 по видаткових накладних № 181 від 21.12.2017 на суму 1 248 657, 12 грн. поставив, а позивач прийняв від відповідача обумовлений договором товар, як передбачено п.1.2., п.3.1. договору (кінцевий строк поставки товару не пізніше 28.12.2017 - п.5.1. договору). Тобто, відповідачем виконано взяті на себе згідно договору зобов'язання щодо поставки товару у передбачений договором строк повністю. Факт прийняття позивачем товару без зауважень свідчить про поставку товару належної якості, в упаковці, з маркуванням тощо. 29.12.2017, тобто після фактичного виконання відповідачем умов договору, позивач звернувся до відповідача з листом № 979, в якому повідомив відповідача про зменшення фактичного обсягу видатків замовника та про необхідність зменшення обсягів закупівлі. Позивач запропонував відповідачу підписати додаткову угоду №2 до договору про зменшення обсягів та ціни закупівлі. У своїй заяві № 3 від 16.01.2018 відповідач відмовився від внесення змін до договору шляхом підписання наданої позивачем додаткової угоди №2 та вимагав негайної оплати переданого товару, у т.ч. по договору № 52-К від 19.12.2017, що і стало підставою для звернення до суду із позовом у даній справі. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Частиною 1 ст.651 ЦК України також передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.4 ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. При здійсненні правового аналізу вказаної норми, укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Позивач стверджує, що зменшення обсягу фінансування видатків є саме істотною зміною обставин. Позивачем не було належним чином доведено наявність істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, не доведено того факту, що внаслідок настання цих обставин, позивача значною мірою позбавлено того, на що він розраховував при укладенні договору. Позивачем, також не доведено суду обставин того, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін. Доказів, які б свідчили про одночасну наявність усіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для внесення змін до договору у зв'язку з істотною зміною обставин, позивачем не надано. Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на зменшення фінансування за КЕКВ 2210 з огляду на те, що зменшення бюджетного фінансування не свідчить про істотну зміну обставин в розумінні положень ст. 652 Цивільного кодексу України. Зміст додаткової угоди №2, направленої відповідачу листом №979 від 29.12.2017, щодо зменшення обсягів та ціни поставки "до нуля" за своїх змістом за своєю природою є відмовою від договору, оскільки нівелює предмет договору - оплатне передання товару. Відповідно до ч.3 ст.651 ЦК України уразі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами спору договору та Закону України "Про публічні закупівлі" у покупця відсутнє право в односторонньому порядку відмовитись від договору. Згідно з ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, в тому числі, зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника. Позивач просить суд внести зміни в договір в частині зменшення "до нуля" ціни договору, однак, відповідно до ч.3 ст.632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Тобто, вимоги ДУ "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" в частині зменшення "до нуля" ціни договору є такими, що суперечать законодавству України. Судом враховано, що довідки №41, №47 та №48 від 20.12.2017 про зміни до кошторису, затверджені Міністерством юстиції України, щодо зменшення обсягів фінансування видатків позивачем отримано 20.12.2017 (згідно штампів про отримання на довідках), тоді як лист позивача №979 про внесення змін до договору,складений лише 29.12.2017, а кінцевий строк поставки товару не пізніше 28.12.2017 (п.5.1. договору), тобто після закінчення обумовленого договором кінцевого строку поставки товару. Таким чином, позивач за первісним позовом фактично просить внести в судовому порядку зміни у договір в частині обсягів поставки товару вже після поставки такого товару, що є неправомірним. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що вимоги позивача про внесення змін у договір № 52-к від 19.12.2017, що укладений позивачем та відповідачем, шляхом викладення його в редакції, запропонованій позивачем, є необґрунтованою. Таким чином, проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення первісних позовом вимог та зустрічних позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача за первісним позовом та на позивача за зустрічним позовом.

Outcome: dismissed