Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 01.06.2018 року мотивуючи тим, що 07.02.2015 на автодорозі Кременець - Біла Церква - Ржищів, поблизу с. Блощинці Білоцерківського району Київської області, водій автомобіля марки «HYUNDAI SONATA», д.р.н. [NUMBER], [PERSON] допустив зіткнення керованого ним автомобіля з деревом, внаслідок чого пасажир заднього сидіння вказаного автомобіля [PERSON], [INFO], отримав тілесні ушкодження. З місця ДТП, каретою швидкої медичної допомоги він був госпіталізований до нейрохірургічного відділення Білоцерківської міської лікарні №2, де перебував на стаціонарному лікуванні з 07.02.2015 року по 09.02.2015 року з діагнозом: «Хребетна спинно - мозкова травма: Забій спинного мозку на рівні шийного потовщення по Франкелю клінічна група В. Гематомієлія на рівні С6-С7 хребців під питанням». В подальшому, в період з 10.02.2015 року по 25.02.2015 року потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут нейрохірургії ім. акад. А. Родоманова Національної академії медичних наук України», 12.02.2015 року його було прооперовано, а саме проведено: «ляминектомію СЗ-С7 декомпресія спинного мозку та сегментарних корінців, фіксацію хребта титановим імплантатом. 25.02.2015 року [PERSON] було поміщено на стаціонарне лікування до неврологічного відділення Білоцерківської центральної районної лікарні, з метою лікування наслідків травм одержаних в ДТП та вже 05.06.2015 року, за висновком Білоцерківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, у наслідок травм одержаних в ДТП йому було встановлено І "А" групу інвалідності довічно. 06.06.2015 року, у зв'язку з інвалідністю, [PERSON] було звільнено із займаної у ПАФ «Савинці» посади водія. За час лікування потерпілого було витрачено понад 50 000,00 грн., з яких документально підтверджена сума в розмірі 47 950,56 грн., однак, незважаючи на всі зусилля, спрямовані на відновлення життєдіяльності потерпілого від ДТП [PERSON], [INFO] він помер. Таким чином, внаслідок лікування [PERSON], вона, дружина померлого, зазнала майнової шкоди в розмірі 47 950,56 грн. та виходячи з приписів ст.ст. 22, 1187, 1201 Цивільного кодексу України, в неї виникло право з відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров'ю чоловіка. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність пов'язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», д.р.н. АІ2246СН, була застрахована за полісом №АІ/4720906 Приватного акціонерного товариства «Страхова група ТАС», яке є особою відповідальною за відшкодування шкоди завданої їй, через заподіяння ушкодження здоров'ю чоловіка внаслідок ДТП. 12.07.2017 року її представник звернувся до відповідача з повідомленням про ДТП та заявою на виплату страхового відшкодування, з додатками згідно вимог ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де серед вимог містилась вимога про відшкодування витрат пов'язаних з лікуванням потерпілого у ДТП [PERSON] Та лише 12.10.2017 року відповідач ПAT «Страхова група "ТАС» листом від 12.10.2017 року за вих. №Г1400/3918 повідомив про прийняте рішення, згідно якого відмовив у виплаті страхового відшкодування в цілому, пославшись на відсутність повноважень на отримання нею страхового відшкодування від імені потерпілого [PERSON] У зв'язку з цим вона просила стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування, пов'язане з відшкодуванням витрат на лікування [PERSON], потерпілого внаслідок настання страхового випадку 07.02.2015 року, в розмірі 47950,56 грн. та судові витрати пов'язані з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги в розмірі 6400, 00 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, підтримує думку свого представника та зазначила, що 07.02.2015 року сталася ДТП, до цієї події її чоловік - [PERSON] ще працював, після ДТП протягом року лікувався з 07.02.2015 року по 09.02.2015 року в Білоцерківській міській лікарні №2, з 10.02.2015 року по 25.02.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут нейрохірургії ім. акад. А. Родоманова Національної академії медичних наук України», з 25.02.2015 року по 12.03.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Білоцерківської центральної районної лікарні в зв'язку з чим вона витратила багато коштів. Представник позивача, за договором у справі, [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі та пояснив, що 07.02.2015 року [PERSON] в результаті ДТП отримав ушкодження, проходив лікування в Білоцерківській міській лікарні №2, потім лікувався в інших закладах, отримав І групу інвалідності та звільнився з роботи по інвалідності, після чого помер [INFO]. Позивач у зв'язку з лікуванням чоловіка понесла збитки, у зв'язку чим 12.07.2017 року вона звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування на лікування чоловіка до Страхової групи «ТАС» та 12.10.2017року СГ «ТАС» прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Позивач просить стягнути відшкодування не у зв'язку зі смертю [PERSON], а виплати, які вона понесла у зв'язку з його лікуванням, оскільки протягом року вона витратила 47 950,56 грн. П. 24.1 ст. 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містить вимог щодо відшкодування шкоди лише потерпілій особі, оскільки [PERSON] лежав і не міг сам звертатись. Датою звільнення потерпілого [PERSON] з роботи є 06.06.2015 рік, у зв'язку із встановлення І групи інвалідності, а не в 1988 році, як зазначає відповідач. Станом на ДТП потерпілий працював, допомагав позивачу, після травми хребта став інвалідом, не працездатним. Щодо висновку експертизи, зазначив, що експерт припускає, але не достеменно стверджує обставини, адже для проведення експертизи не було надано відомостей про стан здоров'я потерпілого до ДТП, а в амбулаторній картці травм щодо хребта у нього не було. Представник відповідача ПАТ «Страхова група ТАС», за довіреністю у справі, Синельников Микита Олексійович, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що постановою слідчого Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області про закриття кримінальної справи від 29.12.2015 року встановлено: «07.02.2015 року о 13 годині на автодорозі Кременець-Біла Церква-Ржищів, поблизу с. Блощинці Білоцерківського району Київської області, відбувся наїзд автомобілем HYUNDAI SONATA, д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], [INFO], на перешкоду (дерево). Внаслідок даної ДТП пасажир заднього сидіння вказаного автомобіля [PERSON], [INFO], отримав тілесні ушкодження та каретою ШМД був доставлений до лікарні.07.02.2015 року за даним фактом було відкрито кримінальне провадження №12015110030000515 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1cт. 286 КК України.17.06.2015 було призначено комісійну судово-медичну експертизу, до проведення якої було залучено експертів Київського обласного бюро судово-медичних експертиз. Згідно висновку експертів №75/К від 31.08.2015 при вивченні медичної документації на ім'я [PERSON], 1952 р.н., встановлено, що у нього мали місце хронічні захворювання хребта: грубо виражений дегенеративний процес у вигляді остеохондрозу між хребтових дисків шийного відділу хребта, спондилоартрозу, деформуючого спондильозу, аномалії Кіммерлі (об вапнування косої атланто-окципітальної зв'язки), кили між хребцевих дисків 3 та 7 шийних хребців зі стенозом хребтового каналу на рівні проміжку 6-7 шийних хребців, ознаки антеспондилолістезу тіла б шийного хребця по відношенню до тіла 7 шийного хребця; остеохондроз поперекового відділу хребта. Для розвитку вищевказаних захворювань необхідний значний проміжок часу (роки - дясятиріччя), тому вони не могли, виникнути внаслідок вказаних у постанові подій ДТП 07.02.2015 року. Беручи до уваги, що згідно ст.286 КК України кримінальна відповідальність за порушення правил дорожнього руху України та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом настає лише у випадку, коли потерпілому спричинено не менш як середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому слідство прийшло до висновку, що в діях водія [PERSON], по факту спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень, відсутній склад злочину передбаченого ст. 286 КК України». [PERSON] та позивач вказану постанову не оскаржили, тобто погодились з закриттям кримінального провадження щодо [PERSON], у зв'язку з встановленою обставиною ушкодження здоров'я [PERSON] до настання вказаної ДТП. [PERSON] був звільнений з роботи ще 14.05.1988 року, в зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності 2 групи. [PERSON] помер [INFO] та спадкоємцем зазначеного в свідоцтві майна померлого [PERSON] є [PERSON], спадщина на яку видано це свідоцтво складається з житлового будинку. Пунктом 27.1 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди», а смерть [PERSON] настала більше ніж через рік з дати ДТП, а тому ця подія не є страховим випадком згідно вимог Закону. Спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, про що зазначено в ст. 1232 ЦК України, тому витрати на лікування [PERSON] зобов'язані відшкодувати його спадкоємці. Відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілими - є юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу, які протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подають страховику заяву про страхове відшкодування, до якої долучають документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність,договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником. Отже, якщо заяву про страхове відшкодування подає інша особа ніж потерпілий, який помер, така особа зобов'язана надати свідоцтво про право на спадщину. Позивач не є потерпілою, внаслідок ДТП, яка трапилася 07.02.2015 року, а тому для отримання страхового відшкодування, належного померлому, позивач зобов'язана була надати свідоцтво про спадкування права на одержання страхових виплат, а відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12.10.2016 року позивач не успадкувала право на одержання страхового відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або ушкодженням здоров'я [PERSON] Згідно ч.2 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Враховуючи вищевикладене позивач не могла успадкувати право на отримання відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я [PERSON] Внаслідок ДТП, яка трапилася 07.02.2015 року не було заподіяно шкоди ні здоров'ю, ні майну позивача, а тому витрати позивача на лікування потерпілого не можуть бути відшкодовані за договором обов'язкового страхування страховою компанією. Також позивачем не надано доказів того, які ліки та у якій кількості на лікування померлого вона придбала особисто за власний кошт, оскільки частково ліки купувалися за власні кошти [PERSON], зокрема згідно квитанції від 08.02.2015 року, заяви на переказ готівки і квитанції від 09.02.2015 року платником є [PERSON], інші надані фінансові чеки неякісні, їх неможливо прочитати або містять не ідентифіковані медичні засоби, інші надані фінансові чеки підтверджують придбання ліків, які не можуть використовуватися при такому лікуванні і застосовуються при інших захворюваннях та діагнозах, надані фінансові чеки не можуть бути підтвердженням факту придбання ліків за кошти позивача, оскільки вони знеособлені та не підтверджують особистих витрат позивача на лікування [PERSON] У зв'язку з вищевикладеним, просив відмовити в задоволенні позову. Також, просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON], оскільки ДТП, яку позивач вважає підставою позовних вимог, хоча насправді жодної шкоди внаслідок ДТП їй завдано не було, сталася 07.02.2015 року, а з позовною заявою звернулася 31.05.2018 року. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження №12015110030000515 від 07.02.2015 року, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ( ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], є дружиною [PERSON], [INFO], та спадкоємцем житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], на який видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується матеріалами справи ( Том 1 а.с. 43, 44-47) та не заперечується сторонами. Також, встановлено, що 07.02.2015 року о 13 годині на автодорозі Кременець - Біла Церква -Ржищів, поблизу с. Блощинці Білоцерківського району Київської області, відбувся наїзд автомобілем «HYUNDAI SONATA», д.р.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], [INFO], на перешкоду (дерево). Внаслідок даної ДТП пасажир заднього сидіння вказаного автомобіля [PERSON], [INFO], отримав тілесні ушкодження та каретою ШМД був доставлений до лікарні. 07.02.2015 року за даним фактом було відкрито кримінальне провадження №12015110030000515 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 cт. 286 КК України та 29.12.2015 року слідчим Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області [PERSON] було винесено постанову про закриття кримінального провадження №12015110030000515 від 07.02.2015 року, за відсутністю в діянні водія [PERSON], складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, та направлено копію постанови до сектору в складі Білоцерківського відділу поліції для прийняття належного рішення в порядку адміністративного судочинства, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження (а.с. 14) та матеріалами кримінального провадження. Також, встановлено, що внаслідок ДТП [PERSON] був госпіталізований до нейрохірургічного відділення Білоцерківської міської лікарні № 2, де перебував на стаціонарному лікуванні з 07.02.2015року по 09.02.2015 року з діагнозом: «Хребетна спинно-мозкова травма: Забій спинного мозку на рівні шийного потовщення по Франкелю клінічна група В. Гематомієлія на рівні С6-С7 хребців під питанням», однак, хворий відмовився від подальшого лікування в умовах стаціонару Білоцерківської міської лікарні №2 та виписався з лікарні за власним бажанням, що підтверджується копією виписки з історії хвороби та копією медичної картки ( Том 1 а.с. 15,16). Також, в період з 10.02.2015 року по 25.02.2015 року [PERSON], перебував на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут нейрохірургії ім. акад. А. Родоманова Національної академії медичних наук України», 12.02.2015року [PERSON] було прооперовано, а саме проведено: «ляминектомія СЗ-С7 декомпресія спинного мозку та сегментарних корінців, фіксація хребта титановим імплантатом», що підтверджується копією виписки з історії хвороби №150687 від 25.02.2015 року ( Том1 а.с. 18). В період з 25.02.2015 року по 16.03.2015 року потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Білоцерківської центральної районної лікарні, що підтверджується копією виписки з медичної картки та копією медичної картки №1160/140 (а.с. 21,22), після чого перебував на лікуванні в домашніх умовах по 01.07.2015 року. В період з 15.12.2015 року по 15.02.2016 року [PERSON], [INFO], звертався в Блощинецьку медичну амбулаторію загальної практики сімейної медицини, з діагнозом: стан після спинномозкової травми та сегментативних корінців, якому було призначено амбулаторне лікування, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 37). З матеріалів справи (Том 1 а.с. 23-35, 87-133, 135-157, 160-196, 213-230), а саме медичної документації, вбачається, що потерпілий [PERSON] проходив лікування у вищезазначених медичних закладах та на призначене лікування було витрачено кошти в розмірі 47950,56 грн., які документально підтверджені, як стверджує позивач, однак перевірити в повній мірі відомості які містяться в листах призначень лікарських засобів та квитанції на придбання ліків не вбачається можливим в зв'язку з їх нечитабельною формою. 05.06.2015 року, за висновком Білоцерківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, [PERSON] було встановлено І "А" групу інвалідності довічно, внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, ДТП, потерпілий потребує постійного стороннього догляду та індивідуальна програма реабілітації інваліда, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0202649 та матеріалами справи (а.с. 40, 41, 42). 06.06.2015 року, в зв'язку з інвалідністю, [PERSON] було звільнено із займаної у ПАФ «Савинці» посади водія, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] ( Том 2 а.с.112-122). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] чоловік [PERSON] -[PERSON], [INFO] помер ( Том 1 а.с.43). Також встановлено, що в рамках кримінального провадження №12015110030000515 ( Том 2 а.с. 64-71) 17.06.2015 було призначено комісійну судово-медичну експертизу, для проведення якої було залучено експертів Київського обласного бюро судово-медичних експертиз та згідно висновку експертів №75/К від 31.08.2015 року, при вивченні медичної документації на ім'я [PERSON], 1952 р.н., було встановлено, що у нього мали місце хронічні захворювання хребта: грубо виражений дегенеративний процес у вигляді остеохондрозу між хребтових дисків шийного відділу хребта, спондилоартрозу, деформуючого спондильозу, аномалії Кіммерлі (об вапнування косої атланто-окципітальної зв'язки), кили між хребцевих дисків 3 та 7 шийних хребців зі стенозом хребтового каналу на рівні проміжку 6-7 шийних хребців, ознаки антеспондилолістезу тіла б шийного хребця по відношенню до тіла 7 шийного хребця; остеохондроз поперекового відділу хребта. Для розвитку вищевказаних захворювань необхідний значний проміжок часу (роки - дясятиріччя), тому вони не могли, виникнути внаслідок вказаних у постанові подій ДТП 07.02.2015 року. На момент ДТП, а саме станом на 07.02.2015 року, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у Страховій групі «ТАС», про що свідчить страховий поліс № АІ/7650862 та підтверджується матеріалами кримінального провадження ( Том 2 а.с. 25). В ст.ст. 509, 526, 527 ЦК України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на зазначені положення ст. 509 ЦК України та з урахуванням приписів ст.ст. 11,22,23,599,1166-1168 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За правилами ст.ст. 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого. Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Суд звертає увагу на те, що завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик). Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1ст.12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29.03. 2018 р. №911/2589/17, від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15,від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15 та від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16 . Також, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» та ст. 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком, за умовами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до норм ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин (далі Закон України №1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-ІV). Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За ст. 22 п.22.1 Закону України № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п.23.1ст. 23 Закону України № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону України № 1961-IV у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Згідно до ст. 35 Закону №1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. 35.2. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, -у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого,- у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника. Відповідно до п. 1.3 ст.1 Закону №1961-ІV потерпілими - є юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Судом встановлено, що представник позивача, за довіреністю, [PERSON], 12.07.2017 року звернувся до ПАТ «Страхової Групи «ТАС» з повідомленням про ДТП та заявою на виплату страхового відшкодування, з додатками згідно вимог ст.35, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в якому була зазначена вимога про виплату страхового відшкодування понесених витрат на лікування потерпілого у ДТП [PERSON], що підтверджується копією повідомлення та заяви ( Том1 а.с. 49,50). Листом від 12.10.2017 року за вих. № Г1400/3918 року ( Том 1 а.с. 52) відповідач ПAT «Страхова група «ТАС» повідомив про прийняте рішення, згідно якого відмовив у виплаті страхового відшкодування: пов'язаних з лікуванням, стійкою втратою працездатності та моральною шкодою, пославшись на відсутність у позивача повноважень на отримання страхового відшкодування від імені потерпілого [PERSON] Як зазначалося вище, в даному правовідношенні кредитором виступав потерпілий [PERSON], який помер, а боржником, в деліктному зобов'язанні, виступає особа, яка завдала шкоду, [PERSON], але оскільки його цивільно-правова відповідальність, була застрахована, то боржником в даному випадку є ПАТ «Страхова група «ТАС». Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Встановлено, що на момент звернення 12.07.2017 року представника позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, через рік і три місяці після смерті потерпілого [PERSON], позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.10.2016 року, спадщина на яке видано це свідоцтво складається з житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], який належав померлому [PERSON], на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом, Острійківської сільської ради народних депутатів 30.12.1987 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, однак, право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, не входить до спадкової маси, тобто, позивач [PERSON] не є потерпілою в даному правовідношенні, оскільки відповідно до ст. 4 Закону №1961-ІV суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне транспортне страхове бюро України, потерпілі. Також, встановлено, що потерпілий внаслідок ДТП - [PERSON], не звертався за життя до ПАТ Страхової групи «ТАС» з правом вимоги на відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням його здоров'я. Відповідно до п. 33.1 ст. 33 Закону №1961-ІV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов'язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб,причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання,назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Однак, водій [PERSON], чи його представник, обов'язок щодо звернення до страховика з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, протягом трьох днів з дня настання страхового випадку, а саме ДТП від 07.02.2015 року, не виконав. Також, відповідно до ст. 27 Закону №1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: зокрема, 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом,- довічно; 3) інвалідам- на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого,- до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого,- протягом п'яти років після його смерті. В даному випадку смерть потерпілого [PERSON], який помер [INFO], настала понад рік після дорожньо-транспортної пригоди 07.02.2015 року, та не є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджено висновком експертів №75/К від 31.08.2015 року, яким було встановлено, що у [PERSON] мали місце хронічні захворювання хребта та для розвитку яких необхідний значний проміжок часу (роки - дясятиріччя), тому вони не могли, виникнути внаслідок вказаних у постанові подій ДТП 07.02.2015 року, та згідно ст. 286 КК України кримінальна відповідальність за порушення правил дорожнього руху України та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом настає лише у випадку, коли потерпілому спричинено не менш як середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому слідство прийшло до висновку, що в діях водія [PERSON], по факту спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень, відсутній склад злочину передбаченого ст. 286 КК України. Слід зазначити, що позивач [PERSON] та потерпілий [PERSON], за життя, зазначену постанову не оскаржили, тобто погодились із закриттям кримінального провадження щодо [PERSON], у зв'язку з встановленою обставиною ушкодження здоров'я [PERSON], що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Також, в матеріалах справи відсутні відомості щодо притягнення водія [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], 08.07.2015 року подала до [PERSON] позовну заяву, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, в якій просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду спричинену внаслідок ДТП в розмірі 131 589,00 грн., що складає вартість лікарських препаратів, матеріалів медичного призначення та компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. Однак, 26.08.2015 року позивач подала письмову заяву на ім'я слідчого, в якій просила подану позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, вважати такою, ще не подана і не розглядати, та претензій до [PERSON] вона не має. 28.08.2015 року вказана заява була прийнята слідчим слідчого відділу Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Зінченко Д.Л. З протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 23.04.2015 року ( Том 2 а.с. 1-109) вбачається що вона мала намір отримати страхове відшкодування за шкоду заподіяну здоров'ю її чоловіка [PERSON] відповідно до полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ№7650862 - ПАТ «Страхова група «ТАС», термін дії з 04.02.2015 року по 03.02.2016 року включно, ще до смерті її чоловіка, однак як вбачається з матеріалів даної справи повідомлення про ДТП та заява про виплату страхового відшкодування були подані лише 23.06.2017 року. Відповідач ПАТ «Страхова група «ТАС» звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Також, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Таким чином, суд приходить до висновку, що заява відповідача щодо застосування до даних правовідносин строку позовної давності, не підлягає до задоволення, оскільки позовна давність не поширюється на дану вимогу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed