Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Київське лісове господарство" з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до розпоряджень голови Київської районної державної адміністрації від 12.12.2007 року №№1368-1372 "Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадянам" вилучено із постійного користування ДП "Київське лісове господарство" земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 4,995 га в межах Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Прокурор стверджує, що вищезазначені розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації є недійсними, оскільки їх видано в один день 12.12.2007 року та які прийняті на підставі заяв, які надійшли до обласної адміністрації також упродовж 1 дня, крім того, позивач стверджує, що ними вилучено ліси загальною площею 4,995 га, які знаходилися в одному кварталі лісництва і є єдиним лісовим масивом, а тому Київська обласна державна адміністрацію розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиві площею, яка перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою обласної державної адміністрації передбачених законом повноважень. Отже, на думку прокурора спірні розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації є недійсними, тому державні акти на право власності на земельні ділянки відповідачів видано з порушенням чинного законодавства. А відтак, передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивача і ці землі мають бути повернуті у користування ДП "Київське лісове господарство" шляхом витребування земельних ділянок на користь позивача та визнання за ним права користування на них. Прокурор позов підтримав, просив його задовольнити. Представники Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Київське лісове господарство" в судові засідання не з'явилися. Представник Київської обласної державної адміністрації в судові засідання не з'явився, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та просив в позові відмовити. Представник [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання з'явився проти задовлення позову заперечив з причин пропуску строку позовної давності та подав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явився. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судові засідання не з'явилися. Суд, вислухавши думку присутнії учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Київської обласної державної адміністрації №1368 від 12 грудня 2007 року, вилучено земельну ділянку площею 0,99 га (ліси) із постійного користування ДП "Київське лісове господарство" (Васильківське лісництво, квартал 16), розташовану на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, змінено її цільове призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянці [PERSON] Відповідно до розпорядження Київської обласної державної адміністрації №1369 від 12 грудня 2007 року, вилучено земельну ділянку площею 0,99 га (ліси) із постійного користування ДП "Київське лісове господарство" (Васильківське лісництво, квартал 16), розташовану на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, змінено її цільове призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянці [PERSON] Відповідно до розпорядження Київської обласної державної адміністрації №1370 від 12 грудня 2007 року, вилучено земельну ділянку площею 0,99 га (ліси) із постійного користування ДП "Київське лісове господарство" (Васильківське лісництво, квартал 16), розташовану на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, змінено її цільове призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянину [PERSON] Відповідно до розпорядження Київської обласної державної адміністрації №1371 від 12 грудня 2007 року, вилучено земельну ділянку площею 0,99 га (ліси) із постійного користування ДП "Київське лісове господарство" (Васильківське лісництво, квартал 16), розташовану на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, змінено її цільове призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянці [PERSON] Відповідно до розпорядження Київської обласної державної адміністрації №1372 від 12 грудня 2007 року, вилучено земельну ділянку площею 0,99 га (ліси) із постійного користування ДП "Київське лісове господарство" (Васильківське лісництво, квартал 16), розташовану на території Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, змінено її цільове призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянці [PERSON] На підставі вказаних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації №1368-1372 від 12 грудня 2007 року, вищевказаним громадянам видано державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, із них: - [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], площею 0,9999 га, кадастровий номер [NUMBER], який зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832600186; - [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], площею 0,9999 га, кадастровий номер [NUMBER], який зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832600185; -[PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], площею 0,9999 га, кадастровий номер [NUMBER], який зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832600184. Відповідно до листа Управління Держземагенства у Васильківському районі №1396/01-1 від 18.03.2014 року, зареєстровано перехід права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER], правовстановлюючі документи на дані земельні ділянки на ім'я [PERSON] З листа Державного підприємства "Київське лісове господарство" №02-650 від 12.09.2014 року, вбачається, що вилучені в межах Іванковичівської сільської ради на підставі розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 12.12.2007 року №№1368-1372 земельні ділянки (кадастрові номера [NUMBER]-[NUMBER]) є єдиним лісовим масивом, який відноситься до лісового фонду Васильківського лісництва, квартал 16. З листа ДП "Київське лісове господарство" №141 від 17 липня 2013 року вбачається, що ДП "Київський лісгосп" підтверджує сплату [PERSON] збитків лісогосподарського виробництва землекористувачу за вилучену земельну ділянку лісового фонду Васильківського лісництва в кварталі 16 площею 0,9999 га в сумі 62 610,61 гривень. З листа ДП "Київське лісове господарство" №140 від 17 липня 2013 року вбачається, що ДП "Київський лісгосп" підтверджує сплату [PERSON] збитків лісогосподарського виробництва землекористувачу за вилучену земельну ділянку лісового фонду Васильківського лісництва в кварталі 16 площею 0,9999 га в сумі 66090,39 гривень. З листа ДП "Київське лісове господарство" №139 від 17 липня 2013 року вбачається, що ДП "Київський лісгосп" підтверджує сплату [PERSON] збитків лісогосподарського виробництва землекористувачу за вилучену земельну ділянку лісового фонду Васильківського лісництва в кварталі 16 площею 0,9999 га в сумі 62 875,24 гривень. З листа ДП "Київське лісове господарство" №143 від 17 липня 2013 року вбачається, що ДП "Київський лісгосп" підтверджує сплату [PERSON] збитків лісогосподарського виробництва землекористувачу за вилучену земельну ділянку лісового фонду Васильківського лісництва в кварталі 16 площею 0,9999 га в сумі 47 122,61 гривень. З листа ДП "Київське лісове господарство" №142 від 17 липня 2013 року вбачається, що ДП "Київський лісгосп" підтверджує сплату [PERSON] збитків лісогосподарського виробництва землекористувачу за вилучену земельну ділянку лісового фонду Васильківського лісництва в кварталі 16 площею 0,9999 га в сумі 64 112,27 гривень. Факт сплати вищезазначеними особами збитків лісогосподарського виробництва землекористувачу за вилучені вищезазначені земельні ділянки лісового фонду Васильківського лісництва в кварталі 16, підтверджується також листом Дяп "Київське лісове господарство" №02-79 від 04.02.2015 року, листом управління Держземагенства у Васильківському районі від 24.02.2015 року та копіями квитанцій, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п. б ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Таким органом виконавчої влади, виходячи зі змісту ст. 17 Земельного кодексу України, є Київська обласна державна адміністрація. Відповідно до вимог ст. 31 Лісового кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території та припинення права користування ними Також, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 57 Лісового кодексу України, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно п. "а" ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положень ст.ст. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Сама передача земельних лісових ділянок у приватну власність передбачає проведення певної процедури, яка в даному випадку була повністю витримана. Крім того доказів перевищення головою обласної державної адміністрації повноважень чи притягнення останнього до відповідальності у встановлено законом порядку , позивачем не надано. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20.03.2013 року у цивільній справі 20 березня 2013 року № 6-13цс13 «… необхідно було визначитись чи не спрямовані правові акти індивідуальної дії голови обласної державної адміністрації на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га і в зв'язку з цим чи не свідчать ці дії про перевищення головою обласної державної адміністрації передбачених законом його повноважень». З матеріалів справи вбачається, що оспорювані розпорядження, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування одного й того самого постійного користувача, видано в один день, ними вилучено окремі земельні ділянки, які використовувалися для ведення лісового господарства, змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення і ці земельні ділянки передано у власність окремим громадянам для ведення особистого селянського господарства. Сам факт розпорядження земельними ділянками не є порушенням законодавства, оскільки таких заборон законодавство України не містить. Проте, видання оспорюваних розпоряджень в один день, та враховуючи те, що суміжні земельні ділянки разом складають площу, яка перевищує 1 га, то вказане свідчить про те, що останні мають ознаки виділення єдиним масивом. Відповідно спірні розпорядження порушують вимоги закону можуть бути визнані недійсними. Посилання прокурора про те, що земельні ділянки вибули з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» та Київського обласного управління лісового та мисливського господарства поза їх волею відмови не відповідає дійсності, оскільки громадяни звернулися до органу державної влади за отриманням земельної ділянки у власність, для чого замовили оплатили виготовлення необхідної документації. І орган державної влади отримавши відповідні погодження, висновки та проекти прийняв рішення, яким надав громадянам земельні ділянки, а громадяни земельні ділянки отримали та сплатили кошти на відшкодування збитків лісового господарства за вилучення лісової ділянки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЗК України, якою передбачено, що відшкодуванню підлягають втрати сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, перелогів, сінокосів, пасовищ), лісових земель та чагарників як основного засобу виробництва в сільському і лісовому господарстві внаслідок вилучення (викупу) їх для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом. Отже, держава отримала плату на відшкодування збитків лісового господарства за вилучення лісової ділянки і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що надання земельних ділянок могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама держава при наданні земельних ділянок вважала, що вона має право їх передати у власність громадянам, то громадяни, що отримали земельні ділянки за оспорюваними розпорядженнями могли на розумних підставах сподіватися на отримання відповідних земельних ділянок. Вони не тільки мали право законного очікування отримання земельних ділянок, але можливість в подальшому ними розпорядитися, що було важливим елементом їх правомочностей по здійсненню права власності. Щодо строку позовної давності, то згідно правового висновку Верховного Суду України у справі №6-3029цс15, який надано у цій саме судовій справі, що розглядається Васильківським міськрайонним судом Київської області, то пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. При цьому, виходячи з правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-178 цс15, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Оскільки прокурор звернувся до суду в інтересах держави, то слід встановити коли держава дізналася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що від імені держави в правовідносини вступають її органи, то необхідно встановити обізнаність її органів про такі обставини. Відповідно до ст. 113 Конституції України (в редакції на час прийняття спірних розпоряджень) Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади (п.п. 9, 9-1 ст. 116 Конституції України (в редакції на час прийняття спірних розпоряджень). Згідно ст. 118 Конституції України (в редакції на час прийняття спірних розпоряджень) виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Отже, єдину систему органів виконавчої влади утворюють Кабінет Міністрів України, як вищій орган виконавчої влади, міністерства, місцеві державні адміністрації та інші органи виконавчої влади. Кожен орган виконавчої влади діє від імені держави межах наданих повноважень. Більш того органи виконавчої влади взаємодіють між собою, що випливає з п. 3 ст. 116, ст. 118, п. 1, 7 ст. 119 Конституції України (в редакції на час прийняття спірних розпоряджень), ст.ст. 30, 31, 32 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на час прийняття спірних розпоряджень). В матеріалах справи містяться висновки державної експертизи землевпорядної організації від. 19.10.2007 року №№7-284е, 7-287е, 7-282е, 7-278е, 7-274е згідно яких проект землеустрою погоджений низкою органів державної виконавчої влади. Отже, органи виконавчої влади, як представники держави знали про виділення спірних земельних ділянок. Крім того, ДП «Київське лісове господарство» листами від 21.09.2007 року №№ 02-1232, 02-1229, 02-1228, 02-1230, 02-1231повідомило ДП «Київський інститут землеустрою» про те, що не заперечує щодо припинення права постійного користування на спірні земельні ділянки. Отже, держава довідалася або принаймні могла довідатися про порушення її права або про особу, яка їх порушила з дня видачі спірних розпоряджень. Відповідно і Кабінет Міністрів України довідався або принаймні міг довідатися про порушення прав держави в той саме момент. Протилежна ж позиція буде означати, що прокурор може свавільно визначити особу позивача в особі будь-якого органу державної влади або посадової особи і перекласти на відповідача тягар доведення обізнаності такого органу чи посадової особи про порушення прав держави. Більш того, судом враховує, що листом від 20.01.2005 року №07/1-185 прокурор Київської області зобов'язав Київську облдержадміністрацію невідкладно після видання обласною державною адміністрацією розпоряджень їх копії надсилати на адресу прокуратури Київської області, а листом від 17.02.2009 року № 07/4-345вих Київська обласна адміністрація повідомила Прокуратуру Київської області про те, що копії всіх розпоряджень починаючи з січня 2005 року щомісяця надаються прокуратурі. Отже, Прокуратурі Київської області про порушення прав держави або про особу, яка їх порушила довідалася або принаймні мігла довідатися в грудні 2007 року. З огляду на це, вимоги прокурора про визнання недійсними розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 12.12.2007 року №№1368-1372 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вимоги прокурора про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки видані [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є похідними вимогами від вимоги про визнання протиправними та скасування оспорюваних розпоряджень, а отже за необґрунтованості вимог про визнання протиправними та скасування оспорюваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації, вказані вимоги також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог прокурора про витребування з незаконного володіння на користь ДП «Київське лісове господарство» спірних земельних ділянок, на підставі ст. 388 ЦК України то вказані вимоги є також похідними та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги прокурора про визнання за державним підприємством «Київське лісове господарство» право користування на спірні земельні ділянки, то вказана вимога є похідної від інших вимог, а за відсутності підстав для задоволення вказаних інших вимог, відсутні підстави і для задоволення вимоги про визнання права користування.

Outcome: dismissed