Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 22 листопада 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач надав згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами договір. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 «Правил користування платіжною карткою». При укладанні Договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 599 ЦК України, зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконував належним чином. Відповідно до ч.2 ст.1054 , ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому законом. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також порушенням ст.ст.509,626,1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав і станом на 13.10.2014 року відповідач має заборгованість в розмірі 28044,64 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 3000,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 14412,99 грн., заборгованості з пені та комісії за користуванням кредитом в розмірі 8820,00 грн. а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1311,65 грн. Просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості в розмірі 28044,64 грн. та судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 280 грн. 45 коп. Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 22 листопада 2007 року з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний договір було укладено 22 листопада 2007 року, а з урахуванням п.9.12 Умов надання банківських послуг, цей договір діяв 24 місяці, тобто до 22 листопада 2009 року. Як вбачається із матеріалів позовної заяви кінцевим строком повернення кредиту є 22 листопада 2009 року, відповідно строк позовної давності сплив, він не може бути пізнішим ніж 22 листопада 2012 року, позивач же до суду з позовом звернувся лише у жовтні 2014 року, тобто після того як сплив передбачений ст..257 ЦК України строк позовної давності. Крім того, згідно виписки з карткового рахунку відповідача будь-яких транзакцій (погашення процентів за кредитним договором) протягом всього часу з дати укладення договору, тобто з листопада 2007 року і по день звернення позивача до суду не проводились. Просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовним вимог про стягнення з [PERSON]. заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. Представник позивача Пришляк В.О. до початку судового засідання надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просить їх задовольнити, відмовити відповідачу у заяві про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON]. у судове засідання не з'явився, але надав заяву в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до укладеного кредитного договору №б/н від 22.11.2007 року позивач відкрив [PERSON]. картковий рахунок та видав платіжну кредитну картку «Универсальна» з кредитним лімітом у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строк дії картки 12 місяців. (а.с.12-18). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. (а.с.12). В матеріалах справи є копія судового наказу від 27 листопада 2008 року виданого Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області на підставі якого з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4414,02 грн. (а.с.68). З розрахунку заборгованості на а.с.6-11 вбачається факт невиконання відповідачем умов кредитного договору та наявність заборгованості за кредитом, комісії та штрафних санкцій станом на 13 жовтня 2014 року в загальному розмірі 28044,64 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 3000,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 14412,99 грн., заборгованості з пені та комісії за користуванням кредитом в розмірі 8820,00 грн. а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1311,65 грн. Отже, факт невиконання відповідачем умов кредитного договору доведений і розмір заборгованості за кредитним договором є встановленим. Сам відповідач факту його перебування у договірних правовідносинах з позивачем не оспорював, як не оспорював і факт наявності у нього заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим дані факти є встановленими згідно ч.1 ст.61 ЦПК України. Однак з матеріалів справи та пояснень відповідача та його представника вбачається, що позивачем пропущена позовна давність. Так, у відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встовлюється тривалістю у три роки. У ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає причини пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту, про що зазначено в ч.5 ст.267 ЦК України. Відповідно до вимог п.9.4 Умов та Правил надання банківських послуг, у випадку наявності перевищення платіжного ліміту по карті і непогашення її клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається, наступне поновлення дії карти можливо лише після повного погашення заборгованості клієнтом. Оскільки відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, сторонами було визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Строк позовної давності сторонами договору не був обумовлений, як це зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Договір про отримання картки був укладений 22.11.2007 року, 27 листопада 2008 року згідно судового наказу з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4414,02 грн., згідно виписки з карткового рахунку відповідача, вбачається, що будь-яких транзакцій (погашення процентів за кредитним договором) протягом всього часу з дати укладення договору не було здійснено позичальником, та з моменту укладення кредитного договору відповідачем заборгованість не сплачувалась. Отже, з урахуванням винесення судового наказу 27.11.2008 року вбачається переривання позовної давності, разом з тим, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом 29.10.2014 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач, відповідно до ч. 3 ст. 257 ЦК України подав заяву про застосування строків позовної давності. Доказів того, що відповідачем здійснювалося волевиявлення на продовження дії та перевипуск картки позивачем суду не надано. Позивач - банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин. Позивач продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов»язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем погашення заборгованості, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права (а.с. 6-11). При цьому умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов?язання перед кредитодавцем не може розглядатися як доказ установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якого строк визнається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Матеріали справи не містять доказів в розумінні ст.ст. 57,58 ЦПК України, які б мали інформацію, що з відповідачем було укладено договір про збільшення позовної давності у письмовій формі. Згідно ч.3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. У відповідності до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Оскільки позовна давність до основної вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором спливла, то відповідно позовна давність спливла і до додаткових вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і в цій частині. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідача не підлягають у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed