Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

20.09.2017р. позивач, [PERSON], звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним пункту 1.4. Тарифів на обслуговування поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, в рамках Тарифного пакету "Готівочка 2014". 17.01.2018р. Позивачем було змінено предмет позову. Позивач просив суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" здійснити розрахунок(перерахунок) платежів, які були здійснені [PERSON], за кредитним договором, що був укладений шляхом подання заяви № 005-29588-100214 про приєднання до публічної пропозиції, у зв'язку із застосуванням наслідків нікчемності пункту 1.4. Тарифів на обслуговування поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, в рамках Тарифного пакету "Готівочка 2014". Підставою позову [PERSON] визначила порушення зі сторони Відповідача статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" при укладанні кредитного договору, шляхом надання Відповідачу заяви № 005-29588-100214 про приєднання до публічної пропозиції. А саме, між сторонами було укладено договір № 005-29588-100214 про надання кредиту для власних особистих потреб. Згідно пунктів 1, 7.1. заяви про приєднання до публічної пропозиції, складовою та невід'ємною частиною договору є правила та тарифи банку. Пунктом 1.4. Тарифів встановлено плату за обслуговування кредиту у розмірі 2,49 % на розмір кредитної заборгованості, що порушує вказані норми Закону України "Про захист прав споживачів". Також, Позивач надав до суду правові позиції Верховного суду України по справам № 6-1746цс16 та № 531/648/15-ц. Відповідачем було надано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позову посилаючись на відсутність ознак споживчого кредиту за укладеним між сторонами договором, право банку самостійно визначати умови кредитування, розмір відсотків та комісій, проінформованість, згоду позивача на укладення договору саме на визначених банком умовах, недоведеність зі сторони позивача сплати комісії відповідно до пункту 1.4 Тарифів. На підтвердження власної позиції Відповідача було додано правову позицію Верховного суду України по справі № 6-1341цс15. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. Між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено договір від 10.02.2014 року № 005-29588-100214 про надання кредиту для власних потреб. Тарифи в рамках Тарифного пакету "Готівочка 2014" та Умови кредитування Тарифного пакету "Готівочка 2014" є невід'ємною частиною договору. Підпунктом 1.4 Тарифів передбачено, що за обслуговування кредитного ліміту стягується плата у розмірі 2,49%, що відповідно до виписки по рахунку позивача є комісією за розрахунково-касове обслуговування. Згідно ч. 2, 3 ст. 5 Цивільного кодексу України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до умов договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін договору визначаються ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, що діяла на момент підписання договору. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За положеннями ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Основні засади дотримання банками захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, зокрема обов'язки банків, визначені також й Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. Відповідно до п.3.6 вказаних правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії. які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про захист прав споживачів". За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від 06.09.2017 року по справі №531/648/15-ц. Аналіз указаних норм права та обставин справи дає підстави для висновку, що є нікчемними положення договору, які містять умови про сплату комісії за обслуговування кредиту, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку,що пункт 1.4. Тарифів на обслуговування поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, в рамках Тарифного пакету "Готівочка 2014", що є невід'ємною частиною договору № 005-29588-100214, який укладений шляхом подання заяви про приєднання до публічної пропозиції, є нікчемним та не підлягає виконанню зі сторони [PERSON] З приводу тверджень відповідача про право банку самостійно визначати умови кредитування, розмір відсотків та комісій, проінформованість, згоду позивача на укладення договору на визначених умовах, суд погоджується із доводами позивача, що нікчемність пункту 1.4. Тарифів в рамках Тарифного пакету "Готівочка 2014" не випливає із інформованості або згоди Позивача з умовами, а нікчемність вбачається із положення абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Правова позиція Верховним судом України у справі № 6-1341цс15, що була додана відповідачем, жодним чином не стосується умов кредитного договору, які банк не має право включати до договору відповідно до прямої заборони Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, що діяв на момент підписання договору. Застосування відповідачем пункту 1.4. Тарифів підтверджується відповідною випискою по рахунку. Разом з тим, слід зазначити і про наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Відповідачем по справі заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності При цьому судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 20.09.2017 року. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, правові обґрунтування сторін, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження, але нею пропущений строк для звернення до суду, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed