Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до комунального закладу Путильська центральна районна лікарня про скасування наказу за №22к-зв від 31.10.2013, про зміну формулювання підстав звільнення, визнання неправомірних дій адміністрації та стягнення втраченого заробітку, посилаючись на те, що вона близько 11 років працювала в комунальному закладі "Путильська центральна районна лікарня" на різних посадах. З лютого місяця 2003 року працює на посаді заступника головного лікаря з економічних питань. З часу призначення на посаду в.о. головного лікаря КЗ « Путильська ЦРЛ» Дячука Михайла Дмитровича, її праця стала практично нестерпною, так як до приходу на посаду керівника в неї з ним були не прості взаємовідносини, причиною яких була її професійна діяльність. Так 30 жовтня 2013 р. близько 20 години до неї передзвонив в.о. головного лікаря Дячук М.Д., почав її принижувати, висловлюватись нецензурними словами. Після такої чергової профілактичної бесіди з керівництвом ЦРЛ, їй стало дуже погано, внаслідок чого 31.10.2013р. вона звернулася за медичною допомогою до сімейного лікаря Корицької Тетяни Анатоліївни, і її з ранку було госпіталізовано на стаціонарне лікування в Терапевтичне відділення. Позивачка в позові зазначає, що цього ж дня (31.10.2013р.) її повторно викликав Дячук М.Д., після розмови з ним вона написала заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін. Отримавши від неї заяву керівник ЦРЛ написав на заяві резолюцію у якій вказав про необхідність відпрацювання 14 днів, для передачі документації та матеріальних цінностей. В.о. головного лікаря Дячук М.Д., заявив що вона повинна відпрацювати 14 днів після закінчення лікування, й підготувати матеріальні цінності які рахуються за нею та документацію для передачі іншому працівникові, її заяву було передано у відділ кадрів ЦРЛ. Зазначає, що перебуваючи на стаціонарному лікуванні вона працювала як повноцінний працівник, на неї продовжувався психологічний та моральний тиск зі сторони керівництва ЦРЛ, вона змушена була готувати документи, проводити їх опрацювання, вивчення та інше. Після закінчення лікування, сімейний лікар Корицька Тетяна Анатоліївна, видала їй на руки Листок непрацездатності Серія АВЦ №692787 в якому було вказано про необхідність приступити до роботи з 13.11.2013 року. Нею було відповідний Листок непрацездатності, здано в бухгалтерію відповідача, по вказаному Листку непрацездатності, було проведено нарахування, коштів по лікарняних. 13.11.2013 р. вона приступила до роботи, для того щоб почати підготовку до передачі документації та відпрацюванню 14 робочих днів, згідно резолюції на її заяві в.о. головного лікаря. Також 13.11.2013 р. їй на руки було видано Висновок засідання ЛКК №652 від 13.11.2013 р. лікарняної комісії ЦРЛ з висновком: хворій протипоказана важка фізична праця та праця пов'язана з психологічними перевантаженнями. Отримавши на руки відповідну висновок ЛКК, вона вирішила написати заяву про звільнення її за станом здоровя згідно п.2 статті 40 КЗ пП України, але її повідомили про те що її звільнено. На протязі листопада місяця 2013 року, вона зверталась до відповідача щодо надання їй копії наказу про звільнення та отримати трудову книжки. Її звернення були проігноровані. 27 листопада 2013 року вона отримала трудову книжку через поштове відділення. З врахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати дій відповідача по виданню наказу за №22к-зв від 31.10.2013р. про звільнення її з посади заступника головного лікаря з економічних питань неправомірними та скасувати даний наказ. Змінити формулювання підстав звільнення з посади заступника головного лікаря КЗ "Путильська центральна районна лікарня" з економічних питань з п.1 ст.36 КЗпП України на п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності працівником займаній посаді внаслідок стану здоров'я, днем поновлення на роботі та звільнення за станом здоров'я вважати день ухвалення рішення суду. Стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з вини відповідача. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки вважають, що позовні вимоги є безпідставні. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його представник в супереч вимогам ст.60 ЦПК України не надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог про визнання дій відповідача по виданню наказу за №22к-зв від 31.10.2013р. про звільнення позивача з посади заступника головного лікаря з економічних питань неправомірними та скасувати даний наказ. Змінити формулювання підстав звільнення з посади заступника головного лікаря КЗ "Путильська центральна районна лікарня" з економічних питань з п.1 ст.36 КЗпП України на п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності працівником займаній посаді внаслідок стану здоров'я, днем поновлення на роботі та звільнення за станом здоров'я вважати день ухвалення рішення суду. Судом встановлено, що 14 лютого 2003 року позивачка [PERSON] на підставі наказу за №5к-ПВ була переведена на посаду заступника головного лікаря КЗ "Путильська центральна районна лікарня" з економічних питань /а.с.27/. Наказом в.о. головного лікаря КЗ "Путильська центральна районна лікарня" від 31 жовтня 2013 року за №22к-зв, [PERSON] звільнено з займаної посади з 01.11.2013 року по ст.36 ч.1 КЗпПУ (угода сторін) /а.с.95/. Відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України) підставою для припинення трудового договору може бути угода сторін. Слід зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 (далі - постанова Пленуму Верховного Суду) роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Як встановлено судом позивачка 31 жовтня 2013 року написала заяву про звільнення її з займаної посади за згодою сторін /а.с.97/. В даній заяві чітко було вказано дату звільнення, а саме 01 листопада 2013 року. Суд не приймає до уваги твердження в позовній заяві та в судовому засіданні позивачки та її представника, що відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства, оскільки останній звільнив [PERSON] під час перебування останньої на лікарняному, при цьому виходить з наступного. Обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що встановлено ст.40 КЗпП, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті). Тобто чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності з інших підстав, у тому числі за згодою сторін (ч.1 ст.36 КЗпП). Заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial