Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Правекс-Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 15.12.2015 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до ПАТ "Правекс-Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним, який ухвалою Нетішинського міського суду від 21.12.2015 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ "Правекс-Банк". Згідно первісного позову, 10.08.2005 року між АКБ «Правекс - Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №1536-007/05Р, за умовами якого банк надав останньому грошові кошти в розмірі 18660 Євро зі сплатою відсотків в розмірі 14 % річних строком до 10.08.2020 року. Пунктами 4.1, 4.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 104 Євро щомісяця до 10 числа наступного місяця. Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент припинення кредитного договору (повернення кредиту), зазначеного в п.1.2 кредитного договору. Крім того, п.9.1 кредитного договору передбачено, що за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної у п.1.2 кредитного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. З метою забезпечення належного виконання відповідачем - позивачем [PERSON] зобовязань за вказаним кредитним договором, 10.08.2010 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 1536-007/05Р, за умовами якого поручитель зобовязується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання позичальником в повному обсязі зобовязань за кредитним договором. Позивач - відповідач свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором виконав повністю, але відповідач - позивач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 15.06.2015 року в нього виникла заборгованість в розмірі 12416,30 Євро, в тому числі: заборгованість за кредитом - 3337 Євро, заборгованість за процентами - 4135,85 Євро, неустойка (пеня) за процентами - 4944,22 Євро. На підставі наведеного позивач - відповідач в поданій позовній заяві просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №1536-007/05Р від 10.08.2005 року в розмірі 12416,30 Євро. В порядку розподілу судових витрат стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 4622,13 грн. Згідно зустрічної позовної заяви, 10.08.2005 року між АКБ «Правекс - Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №1536-007/05Р, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 18660 Євро зі сплатою відсотків в розмірі 14 % річних, на строк з 10.08.2005 року до 10.08.2020 року. Згідно п.1.3 кредитного договору, у кожному випадку невиконання (не належного виконання) відповідачем своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір відсоткової ставки збільшується на 1 % річних, починаючи з розміру, встановленого в п.1.2 даного договору. У випадку наступного невиконання позивальником своїх зобовязань за цим договором розмір відсоткової ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткових ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір відсоткової ставки встановлюється з дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобовязання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі. Відповідно до п.9.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2 кредитного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. Крім того, 10.08.2010 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 1536-007/05Р. У звязку з тим, що банк надав [PERSON] споживчий кредит, то при укладенні кредитного договору зобовязаний був дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Аналіз ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, протягом 2005 - 2008 років відсоткова ставка за вказаним кредитним договором в односторонньому порядку неодноразово збільшувалась. Найбільша ставка була встановлена 11.12.2007 року - 32 %. Тобто первісна відсоткова ставка за кредитним договором була збільшена більше, ніж в два рази. Відповідач-позивач вважає, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» протиправно привязав збільшення процентної (відсоткової) ставки в залежність від невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, що не відповідає змісту цивільного законодавства, іншим положенням цього договору. Адже збільшення відсоткової ставки в звязку з невиконанням (неналежним виконанням договору) фактично є відповідальністю, цивільно-правовою санкцією, а не складовим елементом предмету договору (розділ 1), в якому цей пункт знаходиться. Встановивши відповідальність за невиконання зобовязання у вигляді збільшення процентної ставки та стягнення пені позивач-відповідач порушив вимоги ст.61 Конституції України, котра передбачає, що особа не може бути двічі притягнута до відповідальності за одне і те ж саме порушення. На думку відповідача-позивача [PERSON], встановлення відсотків за користування кредитом в розмірі 17 % та більше, а пені за несвоєчасне повернення кредиту в подвійному розмірі процентної ставки (34 % і більше), що становить від 51 до 96 % від суми неповернутого кредиту за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки вказані умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем зобов'язань за спірним договором. Окрім того, п.9.1 кредитного договору суперечить вимогам законодавства про те, що зобовязання мають виконуватися не в Євро, а в гривнях. На підставі наведеного, в поданій зустрічній позовній заяві відповідач позивач [PERSON] просить визнати недійсними п.п.1.3, 9.1 кредитного договору №1536-007/05Р від 10.08.2005 року, укладеного між ним та АКБ «Правекс - Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк». Представники позивача-відповідача в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позові, а в задоволенні зустрічного позову просили відмовити у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю. В обґрунтування своїх заперечень зазначили, що процентна ставка за договором не збільшувалася до 50 %, її максимальний розмір становив 32%, а потім взагалі зменшився до 21 %. Що стосується пені, то її розмір не перевищує п'ятдесят відсотків вартості продукції, оскільки пеня рахується не від загальної суми заборгованості за тілом кредиту, а від суми кожного простроченого платежу. Представники вважають, що в даному випадку не можна стверджувати про подвійну відповідальність за неналежне виконання умов кредитного договору, оскільки проценти це плата за користування кредитом, а пеня це дійсно відповідальність за невиконання договору. Збільшення процентної ставки проводилося за домовленістю сторін, що викладена в п.1.3 договору. [PERSON] з кредитним договором ознайомлювався, підписував його і погодився на дані умови. Вважають, що нарахування пені в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству і не перешкоджає її подальшому стягненню в гривні. Крім того в договорі розмір пені визначений у процентах від суми заборгованості за кредитом, а не в конкретній валюті. Що стосується проведеного [PERSON] перерахунку заборгованості, то він не відповідає умовам договору і не може бути взятий судом до уваги. Представники позивача відповідача також вважають безпідставним твердження представника відповідача позивача про те, що порука є припинена, оскільки в п.1.3. договору поруки зазначено, що поручитель [PERSON] дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов'язання позичальника, що може виникнути в майбутньому. Крім того, поручитель знайомилася зі змістом кредитного договору, тому їй було відомо про порядок та підстави збільшення відсоткової ставки, і вона з цими умовами погодилася. Тому підстави для визнання недійсними спірних пунктів кредитного договору відсутні. Крім того, представники банку просили не брати до уваги лист директора Рівненського відділення АКБ «Правекс - Банк» [PERSON] від 06.07.2006 року, адресований приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], в якому зазначено що зобовязання по договору № 1536-007/05Р від 10.08.2005 року виконані в повному обсязі, оскільки це не відповідає дійсно і не є належним підтвердженням відсутності заборгованості. Такі дії вказаного директора не були погодженні з керівництвом банку, є неправомірними, тому відносно нього проводилися службові перевірки. Факт визнання [PERSON] наявності заборгованості за кредитним договором підтверджується також його листом від 19.03.2008 року, адресованим банку, в якому він просить зменшити процентну ставку та вказує про те, що йому відомо про заборгованість. Відповідач - позивач [PERSON] та відповідач - третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, але надіслали на адресу суду письмові заперечення проти первісного позову, в яких зазначили, що позов банку не визнають, а зустрічний підтримують. В обґрунтування заперечень пояснили, що згідно даних проведених ними перерахунків, банк неправильно та з порушенням умов кредитного договору провів розрахунок заборгованості. Крім того, при предявленні позову не враховано ту обставину, що за пропозицією банку 07.07.2006 року було відчужено предмет іпотеки квартиру, а отримані від цього гроші були передані банку на сплату кредиту та відсотків. Також вони вважають, що ПАТ КБ «Правекс - Банк» незаконно нараховано та безпідставно заявлено вимоги про стягнення відсотків та пені, оскільки п.п.1.3, 9.1 кредитного договору порушують права [PERSON] як споживача, тому просять визнати їх недійсними з підстав зазначених в зустрічному позові. Крім того, відповідач - позивач [PERSON] та відповідач - третя особа [PERSON] зазначають, що вимога банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя є безпідставною та необґрунтованою, оскільки позивач відповідач в односторонньому порядку неодноразово змінював основний договір з позичальником в частині визначення процентної ставки за користування кредитом без повідомлення та без згоди поручителя. Такі зміни не були внесені в письмовій формі шляхом укладення угод. Наслідком збільшення процентної ставки є збільшення обсягу відповідальності поручителя, що однозначно є підставою для припинення поруки. Також вони просили застосувати до позовних вимог банка строк позовної давності, сплив якої є підставою для відмови в позові. При цьому вказали, що позовна давність розпочала свій перебіг 30.09.2005 року, коли в позичальника вперше виникла заборгованість по сплаті коштів за кредитним договором тіла, відсотків та пені, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13. Банк звернувся до суду з даним позовом вже поза межами загального строку давності, поважних причин для її поновлення немає. В судовому засіданні представник відповідача-позивача [PERSON] первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на вищевикладені обставини, що містяться в письмових запереченнях [PERSON] та [PERSON] Крім того зазначив, що [PERSON] вважає, що його зобовязання за кредитним договором виконані в повному обсязі за рахунок коштів отриманих від реалізації 07.07.2006 року предмета іпотеки - двокімнатної квартири №37, яка знаходиться за адресою: Хмельницька область м.Нетішин пров.Миру, 1, що підтверджується листом директора Рівненського відділення АКІБ «Правекс - Банк» від 06.07.2006 року. Також представник просив застосувати до первісних позовних вимог строк позовної давності і в звязку з цим відмовити в задоволенні позову. Водночас він підтримав вимоги зустрічного позову, просив їх задоволити посилаючись на обставини, викладені в ньому. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ПАТ КБ «Правекс - Банк» слід задоволити частково, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 10.08.2005 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №1536-007/05Р, згідно умов якого банк надав останньому кредит в іноземній валюті на загальну суму 18660 Євро для придбання житла. Кредит надано строком з 10.08.2005 року до 10.08.2020 року зі сплатою відсотків в розмірі 14% річних (п.1.2 кредитного договору). Згідно п.1.3 кредитного договору, у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за договором (відносно строків сплати процентів і повернення кредиту та/або сплати процентів та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 % річних, починаючи з розміру, встановленого в п.1.2 кредитного договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, розмір процентної ставки збільшується з урахуванням збільшення процентних ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється з дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобовязання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі. Згідно п.п.4.1, 4.2 кредитного договору, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 104 Євро щомісяця до 10 числа наступного місяця. Проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування коштами протягом календарного місяця) в строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, а також в момент повернення кредиту, вказаного у п.1.2 даного договору. Відповідно до п.9.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування грошовими коштами позичальник сплачує банку пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. Для забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 10.08.2005 року між АКБ «Правекс - Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON] був укладений договір поруки №1536-007/05Р, за умовами якого остання зобов'язалася нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №1536-007/05Р від 10.08.2005 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 10.08.2020 року у розмірі 18660 Євро та будь - якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. Як вбачається з банківської ліцензії № 7 від 03.12.2001 року, дозволу № 7-1 від 03.12.2001 року та додатку до нього, Акціонерний комерційний банк «Правекс - Банк» має право здійснювати валютні операції з надання кредитів у іноземній валюті. Незважаючи на те, що позивач - відповідач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, відповідач позивач [PERSON] та відповідач третя особа [PERSON] порушили умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованост, за кредитним договором №1536-007/05Р від 10.08.2005 року, станом на 15.06.2015 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 12416,30 Євро, яка складається з наступного: - заборгованість за кредитом - 3337 Євро, - заборгованості за процентами - 4135,85 Євро, - неустойка (пеня) за несвоєчасне погашення процентів - 4944,22 Євро. Згідно ст.ст.526, 530, 610, 611 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України. Відповідно до ст.554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В наданих суду письмових запереченнях [PERSON] та [PERSON] просили застосувати позовну давність до позовних вимог ПАТ КБ «Правекс - Банк» і в звязку з цим в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.ст.256, 257, ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст.266, ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116 цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16.11.2014 року у справі № 6-160цс14, де також зазначено, що відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Так, первісна позовна заява датована 16.10.2015 роком, отже з 16.10.2012 року в ПАТ КБ «Правекс - Банк» виникло право на звернення до суду з даним позовом. Отже, у частині вимог про стягнення кожного з прострочених платежів по тілу кредиту та процентах за межами трирічного строку, що передував зверненню з позовом до суду, банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові у цій частині. Також банк пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне погашення відсотків за межами річного строку, що передував зверненню з позовом до суду, тому в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Враховуючи наведене, а також те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором банком проведено станом на 15.06.2015 року, суд приходить до висновку, що з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «Правекс - Банк» слід стягнути заборгованість за кредитом за період з 16.10.2012 року по 15.06.2015 року в розмірі 3337 Євро, заборгованість за відсотками за період з 16.10.2012 року по 14.06.2015 року в розмірі 1890,07 Євро. Крім того, відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 і 3 статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 1 і 3 статті 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як вбачається з роз'яснень викладених в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, ПАТ КБ «Правекс-Банк» правомірно заявило вимогу про повернення кредиту та процентів у іноземній валюті. Однак, положення ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитним договором та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки (пені). За таких обставин, суд приходить до висновку, про необхідність встановлення суми пені за несвоєчасне погашення процентів, яка підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] в національній валюті в межах річного строку позовної давності - за період з 16.10.2014 року по 15.06.2015 року. Розмір пені за вказаний період обрахований судом, виходячи з даних розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з 16.10.2012 року по 15.06.2015 року, наданого банком 06.05.2016 року на вимогу суду. Так, згідно вказаного розрахунку, за період з 11.10.2014 року по 10.11.2014 року нараховано пеню в розмірі 132,47 Євро, тобто 4,27 Євро в день (132,47 Євро : 31 день). Відповідно розмір пені за період з 16.10.2014 року по 10.11.2014 року становить 111,02 Євро (4,27 Євро х 26 днів). В свою чергу розмір пені за період з 11.11.2014 року по 15.06.2015 року, шляхом додавання щомісячних платежів, становить 988,52 Євро. Отже, пеня за несвоєчасне погашення процентів за період з 16.10.2014 року по 15.06.2015 року становить 1099,54 Євро (111,02 Євро + 988,52 Євро). Таким чином, з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «Правекс - Банк» слід стягнути пеню за несвоєчасне погашення процентів за період з 16.10.2014 року по 15.06.2015 року в розмірі 25979 гривень 93 копійки, виходячи з того, що за курсом НБУ станом на 15.06.2015 року 1 Євро = 23,628006 гривень (1099,54 Євро х 23,628006 грн.) Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Частиною 1 ст.143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено представнику відповідача позивача [PERSON] їх право заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи для перевірки правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком, та встановлення розміру такої заборгованості. Проте від проведення такої експертизи він відмовся. Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги та оцінює критично твердження представника [PERSON] про те, що банк неправильно провів розрахунок заборгованості за кредитним договором, оскільки він не надав суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження вказаної обставини. Наданий ним розрахунок заборгованості, проведений за його словами бухгалтером, не є належним та допустимим доказом для підтвердження неправильності проведеного банком розрахунку заборгованості, в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України. Також суд не приймає до уваги твердження представника відповідача - позивача про те, що при предявленні первісного позову банк не врахував те, що на погашення заборгованості по кредиту були передані кошти отримані від реалізації предмета іпотеки квартири, оскільки ним не надано жодних належних та допустимих доказів того, що такі кошти були спрямовані саме на погашення кредитної заборгованості. Водночас, в розрахунку заборгованості зазначено, що 11.07.2006 року було внесено платіж в розмірі 14000 Євро, що значно перевищує щомісячний платіж. Крім того, суд не приймає до уваги та оцінює критично лист директора Рівненського відділення АКБ «Правекс - Банк» [PERSON] від 06.07.2006 року, адресований приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], в якому зазначено що зобовязання по договору № 1536-007/05Р від 10.08.2005 року виконані в повному обсязі, оскільки він не є належним доказом підтвердження факту відсутності заборгованості за вказаним кредитним договором. Зазначена в листі інформація спростовується наданими банком розрахунками заборгованості та випискою за особовим рахунком [PERSON] за договором № 1536-007/05Р від 10.08.2005 року. Зокрема, з наведених документів вбачається, що [PERSON] здійснював погашення заборгованості за кредитом до серпня 2009 року, що свідчить про те, що йому було відомо про її наявність після написання вищевказаного листа і реалізації предмета іпотеки. Не знайшло свого підтвердження і посилання представника відповідача позивача на те, що порука є такою, що припинена, оскільки банк без погодження з поручителем, в односторонньому порядку, неодноразово збільшував процентну ставку, що призвело до збільшення обсягу відповідальності останнього. Так, в п.1.3 кредитного договору обидві його сторони погодили розмір та порядок збільшення процентної ставки, тому відсутні підстави вважати, що таке збільшення мало місце в односторонньому порядку. Крім того, пунктами 1.2, 1.3 договору поруки № 1536-007/05Р від 10.08.2005 року визначено, що поручитель стверджує, що він ознайомлений зі змістом зобов'язання, яке забезпечене порукою за цим договором, та не має претензій до умов кредитного договору, що є невід'ємною частиною даного договору. Поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов'язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або до даного договору кредитором в односторонньому порядку. Отже, поручителю [PERSON] було відомо про вищевказані умови кредитного договору, вона з ними погодилася, надала свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою зобов'язання позичальника. Що стосується зустрічного позову, то суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю, оскільки обставини викладені в ньому не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. За положеннями ст.ст.626629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно п.1.3 кредитного договору, у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за договором (відносно строків сплати процентів і повернення кредиту та/або сплати процентів та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 % річних, починаючи з розміру, встановленого в п.1.2 кредитного договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, розмір процентної ставки збільшується з урахуванням збільшення процентних ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється з дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобовязання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі. Відповідно до п.9.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування грошовими коштами позичальник сплачує банку пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. Суд вважає безпідставними твердження відповідача позивача [PERSON] та його представника про те, що вказані умови кредитного договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем зобовязань за спірним договором, та є несправедливими. Так, судом встановлено та не заперечується представниками сторін, що кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його умови. Отже, всі умови кредитного договору були погоджені його сторонами у встановленому порядку, тому є обовязковими для виконання ними. Крім того, в п.1.3 кредитного договору сторони погодили розмір процентної ставки, порядок та підстави її збільшення, що відповідає вимогам ст.ст.1054, 1048 ЦК України. Оскільки чинне законодавство передбачає право кредитора отримати проценти за користування кредитом в розмірі, що встановлюється договором, тому суд вважає безпідставним твердження представника відповідача позивача про те, що п.1.3 кредитного договору встановлює відповідальність за невиконання умов договору. Безпідставним є також твердження представника відповідача позивача про те, що банк в односторонньому порядку неодноразово збільшував процентну ставку за кредитним договором, оскільки в п.1.3 договору обидві його сторони погодили підстави, розмір та порядок збільшення процентної ставки. Що стосується п.9.1 кредитного договору, то він встановлює відповідальність за невиконання зобовязань за договором у вигляді сплати пені за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. Тобто пеня обраховується у розмірі подвійної процентної ставки не від загальної суми заборгованості за кредитом, а від суми щомісячного простроченого платежу за період прострочення цього платежу. Тому вказана умова договору не встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання позичальником зобовязань за цим договором. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду ПАТ КБ «Правекс-Банк» заявлено позовні вимоги на суму 308141,80 грн., з яких судом задоволено в сумі 149485,17 грн., що становить 48,51 % ціни позову, тому з [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі по 1121 гривні 10 копійок з кожного (4622,13 грн. х 48.51 %):2).

Outcome: approved