Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

11.08.2021 представник позивача АТ "КРЕДОБАНК" подав до Турківського районного суду Львівської області позов до [PERSON] та [PERSON] , в якій просить стягнути солідарно із відповідачів на їх користь заборгованість за кредитним договором №CL-127584 від 07.09.2018 в розмірі 109 667,53 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.09.2018 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, умови якого, в частині виконання зобов`язання, порушено останнім. З підписаної відповідачем [PERSON] анкети-заяви вбачається, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копією паспорта відповідача , а саме штампом про реєстрацію шлюбу із [PERSON] від 17.11.2005 р. №380 Позивач зазначає, що якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за вказаним кредитним договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2021 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 15.09.2021 відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача АТ "КРЕДОБАНК" у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку, в судове засідання повторно не з`явилися, причин неявки не повідомили, відзиву не подали, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачам з відміткою працівника поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою". Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відтак, судом дотримано вимоги щодо належного повідомлення відповідачів про день, час та місце розгляду справи, а з урахуванням, що адресат відсутній за вказаною адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, а інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідачів немає, то така вважається врученою. 08.11.2021 постановлено ухвалу суду про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Водночас, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 07.09.2018 між ПАТ "КРЕДОБАНК", правонаступником якого є АТ "КРЕДОБАНК" та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №CL-127584, разом з графіком платежів за договором та розрахунком сукупної вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав кредитні кошти на поточні потреби в сумі 100 000,00 грн. на поточний рахунок № [NUMBER] , відкритий у відділенні ПАТ "Кредобанк" у м. Самбір на строк до 06.09.2023. Згідно із п. 4.1 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 52,99 % річних. Відповідно до п. 4.2 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» /фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів/ за ставкою , визначеною в п. 4.1 договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Кредитного договору. Позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього (п. 6.1 кредитного договору). Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до Графіку платежів (п. 6.2). Згідно із п. 6.9 кредитного договору, банк у випадках передбачених п. 3.3. договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. Отримання в позику відповідачем [PERSON] у позивача кредитних коштів на загальну суму 100 000,00 грн. підтверджується меморіальним ордером № 50184463 від 07.09.2018, банківською випискою про рух коштів по рахунку з 07.09.2018 по 18.05.2021. Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, тоді як відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком по кредитному договору. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 18.05.2021 у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 109 667,53 грн., яка складається 88 396,31 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 21 271,22 грн. - заборгованість за відсотками. 28.04.2021 представник АТ "Кредобанк" надіслав [PERSON] досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором протягом 30-ти днів з дня отримання цієї вимоги у порядку передбаченому п. 6.6 кредитного договору. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України "Кредит". Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як видно з матеріалів справи, кредитний договір №CL-127584 від 07.09.2018 містить анкетні дані відповідача [PERSON] , підписаний ним, що свідчить про те, що відповідач ознайомлений з текстом Договору, його умовами, тарифами, погодився на всі умови Договору, зокрема щодо встановленого кредиту в розмірі 100 000 грн., процентної ставки, яка складає 52,99 % річних за користування кредитними коштами. Відтак позивачем доведено, що між банком та відповідачем було укладено договір кредиту, а також доведено, що відповідач був повідомлений про умови кредитування, зокрема, ознайомлений з розміром кредиту, відсотковою ставкою за процентами. Водночас суд встановив, що позивач виконав свої обов`язки за умовами договору кредитування, надавши кредитні кошти відповідачу, а відповідач у свою чергу свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, а отже позивач вправі вимагати виконання відповідачем, як боржником, зобов`язання щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та відсотків. Враховуючи те, що судом встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору, встановлено факт отримання та користування відповідачем коштами за цим договором та факт їх неповернення у відповідності до умов договору та у строки визначені сторонами, тому суд дійшов висновку про підставність позову щодо стягнення суми заборгованості за кредитом та відсотками з відповідача [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем доведені обставини, на які він посилався як на підставу в частині своїх вимог до відповідача [PERSON] , такі не спростовані відповідачем, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути загальну суму заборгованості за кредитом в розмірі 109 667,53 грн. Щодо позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором, то суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. (стаття 31 Цивільного кодексу України) Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20). З умов договору кредиту №CL-127584 від 07.09.2018, укладеного між банком та [PERSON] , анкети-заяви [PERSON] видно, що відповідач отримав кредит на суму 100 000,00 грн., так як взятий на поточні потреби позичальника. Шляхом підписання анкети-заяви [PERSON] підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. Дружина позичальника [PERSON] згоду на отримання даного кредиту не надавала. Так, факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті відповідача [PERSON] про реєстрацію шлюбу від 17.11.2015. У анкеті-заяві №CL-127584 від 07.09.2018 [PERSON] зазначив ПІБ другого з подружжя - [PERSON] та ціль отримання кредиту - ремонт. Верховним Судом у постанові від 12.05.2020 в справі № 243/5477/15-ц зроблено висновок про те, що здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною об`єкту ремонту та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Таким чином, вказаний висновок Верховного Суду підтверджує, що кошти, отримані/витрачені одним із подружжя, у даному спорі відповідачем [PERSON] , з метою проведення ремонту, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що також виключає обов`язок другого з подружжя, тобто відповідача [PERSON] , нести відповідальність за кредитним договором, укладеним одним із подружжя/відповідачем з метою отримання коштів на проведення ремонту. Відтак, належних і допустимих доказів того, що кредитний договір укладено в інтересах сім`ї та отримані позичальником грошові кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї позивач суду не надав. Посилання позивача на умови анкети заяви, де позичальник підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя, не свідчить про те, що він уклав договір в інтересах сім`ї та витратив їх в її інтересах. Вказані твердження є припущеннями. Отже немає правових підстав кваліфікувати [PERSON] як зобов`язану особу (боржника) за укладеним між [PERSON] та позивачем кредитним договором. Посилання позивача на судову практику, висловлену у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 205/5882/18 суд до уваги не бере, оскільки, вказана постанова прийнята за інших фактичних обставин справи та правовідносини, з яких виник спір у даній справі не є подібними. У кредитному договорі відповідачем [PERSON] зазначено ціль кредиту - на поточні потреби позичальника, а в анкеті - заяві ціль отримання кредиту - ремонт, що не підтверджує того, що вказаний кредитний договір було укладено в інтересах сім`ї відповідачів. Таким чином, в задоволенні позовних вимог АТ "Кредобанк" до відповідача [PERSON] необхідно відмовити. Відтак, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у розмірі 2270,00 грн. Вирішуючи питання судових витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з такого. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 966,75 грн, на підтвердження понесення яких надав копію договору про надання правової допомоги від 11.02.2019, укладеного між АТ "Кредобанк" та Адвокатським об`єднанням "Бізнес і право", копію ордеру серії КС №573217 від 16.06.2020, виданого Адвокатським об`єднанням "Бізнес і право" на ім`я адвоката Павленка С.В. щодо надання правової допомоги АТ "Кредобанк", копію довіреності №11821 від 30.12.2020, виданою АТ "Кредобанк" на ім"я адвоката Павленка С.В. з правом представництва інтересів банку в судових органах з відповідними правами, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Павленка С.В. серії ЧН №000531 від 30.11.2018. Водночас, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутній розрахунок витрат на правову допомогу, а також документальне підтвердження їх понесення позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу. Оскільки, представником позивача не підтверджено понесених витрат на правничу допомогу належними доказами, тому такі стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: partial