Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що вона з відповідачем перебуває в шлюбі, зареєстрованому 03 серпня 2013 року, актовий запис № 304 у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Як зазначає позивач, спільне життя у них із відповідачем не склалося, як виявилося вони із відповідачем є різними людьми, із різними поглядами на життя та взаємні права і обовязки. В даний час позивач розуміє, що побудувати родину із відповідачем вона не зможе, оскільки у неї та у чоловіка відсутні ті почуття, на яких будується шлюб та міцна родина. Як результат, таке ставлення один до одного привело до того, що вони хоча і проживають разом в одній квартирі, спільного домашнього господарства не ведуть. Збереження сімї позивач вважає неможливим, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Вказує, що відновлювати стосунки із відповідачем вона наміру не має, оскільки відповідач бажає жити тільки для себе, хоча він і приймає участь у матеріальному забезпеченні спільного сина, але позивач виявила намір звернутися до суду, оскільки вони не можуть дійти згоди в її розмірі. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги, позивач просить розірвати шлюб з відповідачем, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. З наявного в матеріалах справи зворотного поштового повідомлення вбачається, що повістки про виклик до суду надсилалась відповідачу [PERSON] за адресою його реєстрації, зазначеною в позовній заяві, проте повернулись без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Виходячи з положень ч. 4 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях, наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Суд, взявши до уваги заяву позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 03.08.2013 р., який зареєстровано Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 304, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 251833 від 03.08.2013 р.. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 447701 від 04.09.2013 р., виданим Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були припинені з тієї причини, що їх взаємовідносини погіршилися та в них розбіжність у поглядах на сімейне життя, у звязку з цим перестали розуміти один одного та втратили почуття взаємної любові. Сторони не підтримують шлюбні відносини. Збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Спору щодо поділу майна та місця проживання та утримання дитини на час подання позовної заяви немає. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої\~\~Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 3\~ст. 105 СК України\~передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до\~ статті 112 СК України,\~суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, а тому сторони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає, що збереження сімї сторін є неможливою, а шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а відповідно до ст.183 СК України розмір аліментів на утримання дітей може бути встановлений у твердій грошовій сумі, або в частці від заробітку. Відповідно до п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів такого утримання є сплата аліментів тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь того з батьків, хто проживає разом з дитиною. Відповідно до ч.1\~ст. 182 СК України,\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Оскільки дитина, що потребує допомоги, перебуває на утриманні позивачки, то відповідач зобов'язаний виплачувати на її утримання аліменти. Розмір аліментів, які просить позивачка у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає достатнім для забезпечення життєдіяльності дитини. Відповідно до п.1. ч.1. ст. 367 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць, підлягає негайному виконанню. Згідно зі ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів, судовий збір на користь держави слід стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по справі в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved