Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

30.10.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ „Омега Банк", Українсько-іспанського товариства з обмеженою відповідальністю „Харвест Індустріалес, С.Л." про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивував тим, що 26.07.2007 року між АКБ „ТАС-Коммерцбанк", перейменованим в ПАТ „Сведбанк", а потім в ПАТ „Омега Банк", з одного боку та Українсько-іспанським ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." з іншого боку, укладено кредитний договір № 15-К/ЗРД, про отримання кредитних коштів в сумі 1 200 000,00 доларів США, із строком кредитування кредитною лінією, та зі сплатою процентів у розмірі 12% відсотків річних. Згідно договору поруки від 29.05.2009 року, в забезпечення виконання зобов'язань боржника Українсько-іспанського ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." перед відповідачем ПАТ „Омега Банк", позивач виступив фінансовим поручителем, та у відповідності з умовами цього договору, несе солідарну відповідальність з позичальником перед Банком за виконання умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами. [PERSON] вважає, що умови кредитного договору в частині надання кредитних коштів в іноземній валюті суперечять діючому законодавству, це погіршує матеріальний стан позичальника, оскільки з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, в зв'язку з чим погіршився фінансовий стан останнього, а тому існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. На думку позивача, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, принципу справедливості, а тому кредитний договір має бути в цілому визнаний недійсним. 25.12.2014 року до суду від [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, в яких він додатково зазначив, що 26.07.2007 року на забезпечення кредитного договору був укладений і іпотечний договір № 15-З/ЗРД, відповідно до умов якого іпотекодавець (Українське-іспанське ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." ) забезпечив вимоги іпотекодержателя - Банку, що випливають з кредитного договору, за умовами якого позичальник зобов'язався повернути суму кредиту. Іпотекодавець передав в іпотеку належне на праві власності нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позивач вважає необхідним повернення сторін договору в початковий стан для застосування розрахунку курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту. Враховуючи вищезазначене, істотну зміну становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, підвищення курсу іноземних валют, збільшення обсягу відповідальності, посилаючись на вимоги ст. ст. 3, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 УК України, [PERSON] просив суд визнати недійсним кредитний договір № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року з моменту його оформлення; визнати недійсним іпотечний договір № 15-З/ЗРД від 26.07.2007 року, укладений між УІ ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." та ПАТ „Омега Банк", раніше ПАТ „Сведбанк"; зупинити ПАТ „Омега Банк" нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року з моменту останньої оплати за квитанціями; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором № 15-З/ЗРД від 26.07.2007 року, а саме приміщення для зберігання інвентарю, інв. № 1000113, літ. Я, реєстраційний номер в РПВН 2283412, склад цементу з побутовками, інв. № 1000136, літ. Ю, реєстраційний номер в РПВН 2282016, побутовий корпус цеху № 25, інв № 1000059, літ. Ц-2, Ц-3, реєстраційний номер в РПВН 2281691, будівля корпусу приміщень, інв. № 1000135, літ Ш-3, реєстраційний номер в РПВН 2282999, корпус малого штампування, інв. № 1000135, літ. Б-2, реєстраційний номер в РПВН 2335206, які розташовані за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Українсько-іспанського ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." - Смолянський І.М. позовні вимоги визнав. Відповідач ПАТ „Омега Банк" в судові засідання, що були призначені на 09.04.2015 року, 23.04.2015 року не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Враховуючи неодноразові неявки в судове засідання відповідача ПАТ „Омега Банк, письмові заперечення на позов які містяться в матеріалах справи, з метою вирішення справи у передбачені чинним законодавством строки, суд вважає за можливим вирішити справу у відсутність відповідача на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, надавши оцінку представленим сторонами доказам, суд прийшов до висновку, що в задоволених позовних вимог [PERSON] слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.07.2007 року між АКБ „ТАС-Коммерцбанк", правонаступником якого є ПАТ „Сведбанк", а потім ПАТ „Омега Банк", з одного боку (надалі Банк) та Українсько-іспанським ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." в особі [PERSON] (надалі позичальник) з іншого боку, укладено кредитний договір № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року про надання Банком грошових коштів позичальнику у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 1 200 000,00 доларів США, на строк з 26.07.2007 року по 20.07.2010 року включно, на умовах, передбачених цим договором, зі сплатою процентів у розмірі 12% відсотків річних. Позичальник зобов'язався повернути кошти, одержані в рахунок кредитної лінії та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки передбачені договором. З пункту 10.8 кредитного договору вбачається, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. 25.12.2008 року між Банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 29.05.2009 року укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, у вересні 2009 року укладено додаткову угоду № 3 про внесення змін кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 27.10.2009 року укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року,19.03.2010 року укладено додаткову угоду № 5 про внесення змін кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 31.03.2010 року укладено додаткову угоду № 6 про внесення змін кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 30.06.2010 року укладено додаткову угоду № 7 до кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 30.07.2010 року укладено додаткову угоду № 8 до кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 20.01.2011 року укладено додаткову угоду № 9 до кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 19.07.2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 10 до кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, 28.12.2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 11 до кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року. 09.06.2009 року між Банком з однієї сторони, позичальником з другої сторони та [PERSON] поручителем, укладений договір поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед Банком за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих Банком позичальнику згідно кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року. Крім того, пунктом п.15 договором поруки встановлено, що поручитель підтверджує, що ознайомлений з усіма умовами вищезазначеного кредитного договору та повністю погоджується з цими умовами. Також, між цими ж сторонами у вересні 2009 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року, 19.03.2009 року укладено додаткову угоду № 2 до договору поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року, 30.06.2010 року укладено додаткову угоду № 4 до договору поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року, 20.01.2011 року укладено додаткову угоду № 6 до договору поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року, 19.07.2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 7 до договору поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року, 28.12.2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 8 до договору поруки № 9-П/ЗМКЦ від 09.06.2009 року 26.07.2007 року між Банком з одного боку (надалі іпотекодержатель) та Українсько-іспанським ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." в особі [PERSON] (надалі іпотекодавцем) з іншого боку, укладений іпотечний договір № 15-З/ЗРД, згідно якого на забезпечення виконання основного зобов'язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме приміщення для зберігання інвентарю, інв. № 1000113, літ. Я, реєстраційний номер в РПВН 2283412, склад цементу з побутовками, інв. № 1000136, літ. Ю, реєстраційний номер в РПВН 2282016, побутовий корпус цеху № 25, інв № 1000059, літ. Ц-2, Ц-3, реєстраційний номер в РПВН 2281691, будівля корпусу приміщень, інв. № 1000135, літ Ш-3, реєстраційний номер в РПВН 2282999, корпус малого штампування, інв. № 1000135, літ. Б-2, реєстраційний номер в РПВН 2335206, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. 30.09.2009 року, 27.07.2010 року, 02.02.2011 року та 20.07.2011 року між цими ж сторонами укладені договори про внесення змін до іпотечного договору № 15-З/ЗРД. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір, є обов'язковим для виконання сторонами. За вимогами ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір є укладеним. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однією із сторін, повинна бути досягнення згода. Якщо сторони досягали домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили усі істотні умови, то вони мають виконуватись і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав. Враховуючи домовленість сторін щодо всіх істотних умов договору, його добровільне укладання, отримання кредиту саме у іноземній валюті, суд не погоджується з доводами позивача, щодо порушення принципу справедливості при укладанні кредитного договору. Також, суд не приймає доводи позивача, що при підписанні кредитного договору з боку відповідача ПАТ „Омега Банк" були порушені його законні права, у зв'язку з наступним. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як визначено в умовах кредитного договору, укладеного між Банком та Українсько-іспанським ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." в особі [PERSON], договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України -гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України „Про національний банк України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням „Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів", затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату. Отже, Українсько-іспанське ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." в особі [PERSON] при укладанні кредитного договору в іноземній валюті погодилось щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до умов встановленим договором. Крім того, суд вважає, що укладаючи кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Доводи позивача про те, що змінився курс іноземної валюти, що потягло за собою погіршення фінансового становища позичальника, не можуть слугувати підставою для повернення сторін договору в початковий стан для застосування розрахунку курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту, оскільки коливання курсу іноземних валют в Україні є загальновідомим фактом. Більше того, питання стабільності таких курсів законодавчо не врегульовано, а фактична зміна курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці України є валютним ризиком, який у даному випадку несуть обидві сторони договору. Такі валютні ризики самі по собі не є підставою для визнання недійсним укладеного договору. Зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30.03.2012 року №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначив, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт „г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України „Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року N 3024-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (пункт 11 Постанови). Судом встановлено, що відповідач, Банк, на момент видачі кредиту в іноземній валюті мав банківську ліцензію № 38, видану Національним Банком України 11.10.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктом 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", письмовий дозвіл Національного банку України № 38-1 від 11.10.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", додаток до дозволу Національного Банку України № 38-1 від 11.10.2001 року, з правом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, посилання позивача на зміну курсу іноземної валюти, самі по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року. Кредитний договір № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, що був укладений між Банком та Українсько-іспанське ТОВ „Харвест Індустріалес, С.Л." в особі [PERSON], відповідає вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що виключає його недійсність. Також, суд не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог в частині зупинення ПАТ „Омега Банк" нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором з моменту останньої плати за квитанціями, оскільки це відноситься до предмету договору та вищезазначені вимоги фактично означає внесення змін до умов договору. Порядок внесення змін регламентується ст. 651 ЦК України, де зазначається, що зміна аборозірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. В судовому засіданні представник позивача не зазначив та не довів з яких підстав відповідач повинен зупинити здійснення нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором з моменту останньої плати за квитанціями, а тому суд вважає за необхідним у задоволені вказаних вимог також відмовити. Оскільки інші позовні вимоги, похідні від позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № 15-К/ЗРД від 26.07.2007 року, у задоволенні яких відмовлено, з підстав викладених раніше, суд приходить висновку що позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору № 15-З/ЗРД від 26.07.2007 року, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором № 15-З/ЗРД від 26.07.2007 року, також задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за необхідним зазначити, що відповідно до позовної заяви [PERSON] від 30.10.2014 року, а також заяви про уточнення позовних вимог від 25.12.2014 року, позивач зазначає про договір поруки від 29.05.2009 року, тоді як дослідженими матеріалами цивільної справи встановлено, що договір поруки № 9-П/ЗМКЦ укладався між Банком з однієї сторони, позичальником з другої сторони та [PERSON] поручителем, саме 09.06.2009 року. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За таких обставин, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд і дійшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed