Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування заподіяної моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що його незаконно було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзду Виробничого підрозділу Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно з наказом (розпорядженням) відповідача № 37/ОС від 19.03.2019 року за п.2 ст.41 КЗпП України в зв`язку з втратою довір`я. 04.01.2019 року провідник пасажирського вагону поїзду № 150/149, у якому позивач виконував функції начальника поїзда, [PERSON] проводив посадку пасажирів на цей поїзд на станції Київ (час відправлення о 20 год. 19 хв.). За хвилину до відправлення поїзду до провідника [PERSON] підішли чотири військовослужбовці, які їхали до родичів на свята у м. Львів. Запевняючи провідника, що у них є квитки, військовослужбовці зайшли до вагону і в цей час поїзд почав рухатися. Під час подальшого спілкування провідника з військовослужбовцями з`ясувалося, що квитків вони не мали. Про цей випадок провідник повідомив позивача по телефону. Позивач в цей час перебував у іншому вагоні, де виникла проблема з водоналивною системою і опаленням. Позивач підійшов до вагону з безквитковими пасажирами тільки на станції Вінниця (час прибуття 23 год. 27 хв.). Військовослужбовці пояснили позивачеві, що по різним причинам у них не було коштів на придбання квитків, але їм дуже необхідно потрапити до Львова, щоб побачитися зі своїми родичами на свята, запевнили його, що оплатять проїзд на ст. Хмельницький, де знайомі передадуть їм гроші. Зваживши на те, що добровільно покидати вагон військовослужбовці не мали наміру, на відсутність реальної можливості дочекатися поліції до вибуття поїзду, а також на те, що у країні проводиться військова операція Об`єднаних сил (ООС), - позивач прийняв рішення не вступати з військовослужбовцями в конфлікт і залишити їх у вагоні до станції Хмельницький. По прибуттю на станцію Хмельницький до вагону зайшли старші ревізори ЦВА Львів: [PERSON] , [PERSON] та Охота А.А. для проведення перевірки. Ними були виявлені пасажири-військовослужбовці без квитків, яким вже встигли передати гроші їхні знайомі. Ревізори прийняли від військовослужбовців плату за проїзд, виписали їм квитанції ГУ-57 про оплату і склали Акт про провіз безквиткових пасажирів. На підтвердження своїх доводів позивач посилається у позовній заяві на п.2 ст.41 КЗпП України, пункти 2.1.4, 2.1.6, 2.18, 2.22.11 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року, ст. 43 КЗпП України та рішення первинної профспілкової організації Полтавської дирекції по обслуговуванню пасажирів від 15.03.2019 року про відмову у наданні згоди на звільнення, а також на ст. 235 та ст. 240-1 КЗпП України. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали до суду заяву про уточнення позовних вимог, яку просили задовольнити. Представник відповідача -АТ «Укрзалізниця» до суду не з`явився, у серпні 2019 року представником відповідача подано до суду заперечення на позовні вимоги [PERSON] , у яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на п.2 ст. 41 КЗпП України, п.1.3., п.1.7., п.10.4. «Інструкції начальнику пасажирського поїзда», затвердженої наказом від 27.04.2012 року № 158-Ц, п 2.1.4., п.2.1.6 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року, договір № 241 на повну індивідуальну матеріальну відповідальність, ст. 23 ЦК України. У своїх запереченнях відповідач вказує, що позивачем було вчинено порушення п.1.3., п.1.7., п.10.4. «Інструкції начальнику пасажирського поїзда», затвердженої наказом від 27.04.2012 року № 158-Ц, п 2.1.4., п.2.1.6 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року, яке виразилося у перевезенні членами поїзної бригади безквиткових пасажирів, не дотримання графіку чергування, не оформлення проїзду пасажирам по квитанції ГУ-57, вимоги договору № 241 на повну індивідуальну матеріальну відповідальність, в зв`язку з чим позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Рішення первинної профспілкової організації Полтавської дирекції по обслуговуванню пасажирів від 15.03.2019 року про відмову у наданні згоди на звільнення та вимоги позивача щодо стягнення матеріальної шкоди відповідач вважає необґрунтованими. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 16.10.2019 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд,вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 77 ЦПК України , предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що [PERSON] , з 20.05.1994 року працював на залізничному транспорті, з 08.06.1998 року на посаді начальника пасажирського поїзду Виробничого підрозділу Полтавської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується наданою нимкопією трудової книжки. 05.01.2019 р. на станції Хмельницький старші ревізори ЦВА Львів: Кутник М.І ., Рябчун А. П. та Охота А.А. провели перевірку пасажирського вагону поїзду № 150/149, у якому позивач виконував функції начальника поїзда. Ними були виявлені чотирипасажирів без квитків. Ревізори взялиз безквитковихпасажирівплату за проїзд на загальну суму 2052,52 грн. по тарифу за проїзд, виписали їм квитанції ГУ-57 про оплату і склали Акти про провіз безквиткових пасажирів №031768, №031769, №031575. Позивач у Акті №031575 від 05.01.2019 р. зазначив про свою незгоду з ним, вказавши, що він не встиг оформити проїзд виявленим перевіряючими пасажирам. 18.03.2019 року на оперативній нараді відповідача було прийнято рішення про звільнення позивача за п.2 ст. 41 КЗпП України. Вказане рішення відповідача обґрунтовувалось порушенням зі сторони позивача п.1.3., п.1.7., п.10.4. «Інструкції начальнику пасажирського поїзда», затвердженої наказом від 27.04.2012 року № 158-Ц, п 2.1.4., п.2.1.6 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року, яке виразилося у перевезенні членами поїзної бригади безквиткових пасажирів, не дотримання графіку чергування, не оформлення проїзду пасажирам по квитанції ГУ-57, вимоги договору № 241 на повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Вказане рішення оформлено Протоколом оперативної наради при начальнику Полтавської вагонної дільниці від 18.03.2019 року №50. 19.03.2019 року [PERSON] був звільнений з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України в зв`язку з втратою довір`я, що підтверджується наданим позивачем Наказом (розпорядженням) № 37/ОС від 19.03.2019 року. Пунктом 2.1.4. посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року встановлено, що начальник поїзду повинен забезпечувати проїзд пасажирів у поїзді тільки з проїзними документами. Як саме начальник поїзду повинен забезпечувати проїзд пасажирів у поїзді тільки з проїзними документами інструкція не конкретизує. Позивач у своїй позовній заяві пояснив, що він виконав цей обов`язок, шляхом розстановки у кожному вагоні підлеглих йомупровідників, які перевіряли квитки у пасажирів. Це пояснення позивача не спростоване відповідачем. Пунктом 2.18 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року, який визначає обов`язки позивача, як начальника поїзда, при посадці пасажирів, не передбачено, що начальник поїзда особисто повинен перевіряти наявність квитків у пасажирів. Пунктом 2.22.11 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року встановлено, що у разі виявлення у поїзді безквиткового(-вих) пасажира (-рів), які відмовляються від подальшого оформлення проїзних документів та не мають наміру покинути вагон, начальник поїзду повинен усіма засобами зв`язку викликати працівників транспортної міліції для видалення пасажира (-рів) з поїзда на найближчій станції. Відповідачем не надано доказів того, що пасажири відмовлялися від оформлення проїзних документів. Крім того,викликати транспортну міліцію позивач не міг, так, як формально міліції в Україні не існує з 2017 р., про що відповідачеві на момент розроблення посадової інструкції повинно було бути відомо. Незважаючи на те, що дії начальника поїзду при виявленні безквиткових пасажирів описані саме в 2.22.11 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 року, відповідач у своєму рішенні, оформленому Протоколом оперативної наради при начальнику Полтавської вагонної дільниці від 18.03.2019 року №50, не посилався на нього як на підставу для звільнення позивача. Даний факт спростовує доводи відповідача про невиконання позивачем своїх посадових обов`язків щодо виявлених перевіряючими безквиткових пасажирів. Згідно з п.2.1.6 посадової інструкції начальника пасажирського поїзда № 48 від 18.07.2017 рокуначальник поїзду повинен забезпечувати повноту надходження від пасажирів виручки за реалізацію платних послуг, її схоронність та своєчасне здавання в пункті формування. Відповідач не надав суду доказів того, що позивач незабезпечив повноту надходження від пасажирів виручки за реалізацію платних послуг, не забезпечив її схоронність та своєчасне здавання в пункті формування. Договором № 241 на повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачено, що позивач повинен забезпечити цілісність майна та інших цінностей, котрі були передані йому на зберігання або для інших цілей. Відповідач не надав суду ні своїх доводів з цього питання, ні доказів порушення позивачем договору № 241 на повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.15 Закону України "Про залізничний транспорт" трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення "Про дисципліну працівників залізничного транспорту України", іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо пов`язана з рухом поїздів, встановлюються АТ "Укрзалізниця" згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Втрата довір`я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Недовір`я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. При звільненні працівника з підстав втрати довір`я до нього власником або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватися вимог ст. 43 КЗпП України, положеннями якої визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. 09.01.2019 року відповідач звертався до Первинної профспілкової організації Полтавської дирекції по обслуговуванню пасажирів, членом якої є позивач, з Поданням №66 щодо надання згоди на його звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України. В зв`язку з тим, що позивач з 14.01.2019 року по 14.03.2019 року перебував на лікарняних, розгляд подання відкладувалося, у відповідності до ч.2 ст. 39 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». 15.03.2019 року Первинна профспілкова організація Полтавської дирекції по обслуговуванню пасажирів постановила рішення за Поданням відповідача № 66 від 09.01.2019 року, яким відмовила у наданні згоди на звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України. Вказане підтверджуєтьсяПротоколом Первинної профспілкової організації Полтавської дирекції по обслуговуванню пасажирів № 105 від 15.03.2019 року. У Протоколі Первинної профспілкової організації Полтавської дирекції по обслуговуванню пасажирів № 105 від 15.03.2019 рокув якості обґрунтування прийнятого рішення зазначено, що позивач не допускав вчинення винних дій, які б давали підставу для втрати до нього довіри з боку адміністрації. З огляду на це твердження відповідача про те, що рішення профкому від 15.03.2019 року про недачу згоди на звільнення начальника поїзда [PERSON] не відповідає вимогам ст. 43 КЗпП України і є необґрунтованим, не відповідає дійсності. Із змісту п. 2 ч. 1ст. 41 КЗпП України випливає, що розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл, тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Аналогічна правова позиції міститься і у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-100цс16 ВСУ. Із Протоколу оперативної наради при начальнику Полтавської вагонної дільниці від 18.03.2019 року №50 видно, що дії позивача, які призвели до втрати до нього довір`я носять характер бездіяльності, а не якихось дій. Таким чином, для звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відсутня одна із основних умов - винна дія працівника. Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до положень ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року(далі -Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Відповідно до вимог ст.ст.50,56 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Згідно довідки про доходи, наданої позивачу Філії «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ Полтавська вагонна дільниця Акціонерного товариства «Укрзалізниця» середньомісячна заробітна плата позивача складає 13150,31 грн. а середньоденна заробітна плата - 563,01 грн., середньогодинна заробітна плата складає 80 грн. 43 коп. Станом на 16.10.2019 р. середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 81 073, 44 грн.= 144 робочих дні х 563,01 грн. (з 20.03.2019 р. по 16.10.2019 р. включно). Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити та стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 81073, 44 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Відповідно до статті 240-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особінезаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода можеполягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженнямздоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Крім того, відповідно до п. 13 вказаної Постанови Верховного Суду України, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Незаконними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що з моменту його звільнення і по теперішній час він перебував в депресивному, стресовому стані, у нього погіршилося самопочуття, йому потрібно було докладати фізичних і психічних зусиль для відновлення свого порушеного права, ним було тимчасово втрачена можливість своєю працею заробляти собі на життя. При визначенні розміру моральної шкоди судом було враховано, що протиправні дії відповідача мали тривалий характер, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3000 гривень виходячи із засад розумності та співмірності. Згідно п. 2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд повинен допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 768,40 грн. Судового збору. Виходячи з того, що вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди задоволено судом частково, з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 115 грн 26 коп. /768,40 х 15%/.

Outcome: partial