Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Надра" в особі відділення ПАТ КБ "Надра" Тернопільське регіональне управління звернулось в суд із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно передане в іпотеку згідно договору іпотеки від 24.10.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстром №12121, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 70,6 кв.м., яка складається з трьох кімнат житловою площею 36,9 кв.м., яка є власністю Іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] 24 жовтня 2006 року по реєстру №12117, в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору №730/2006-Ф від 24.10.2006р., яка становить - 69 715,07 доларів США, реалізувавши предмет іпотеки, на який звертається стягнення, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону, встановивши початкову ціну на реалізацію предмета іпотеки у сумі, визначеній суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання на стадії виконавчого провадження, передбаченим Законом України "Про виконавче провадження". В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 24.10.2006р. між ВАТ КБ Надра" в особі Філії ВАТ КБ "Надра" Тернопільське РУ та [PERSON] укладено Кредитний договір №730/2006-Ф, у відповідності з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 48 000,00 доларів США для придбання житла, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався повернути кредитні кошти в строк до 22.10.2026р. із сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 9,5 % річних. В забезпечення виконання умов даного кредитного договору між банком та позичальником [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири [ADDRESS], загальною площею 70,6 кв.м., яка складається з трьох кімнат житловою площею 36,9 кв.м., яка є власністю Іпотекодавця, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстром №12121. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість по кредитному договору, яка станом на 15.07.2014року становить 69 715,07 доларів США. Тому просить в рахунок погашення зазначеного боргу звернути стягнення на вищевказаний предмет іпотеки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечив, та суду пояснив, що предмет іпотеки: квартира по [ADDRESS] є єдиним нерухомим майном, що належить [PERSON] та є місцем постійного проживання останнього тому враховуючи вимоги Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на вказану квартиру не може бути звернуто стягнення, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: 24.10.2006 року між ВАТ КБ Надра" в особі Філії ВАТ КБ "Надра" Тернопільське РУ (далі Банк) та [PERSON] ( далі Позичальник) укладено Кредитний договір №730/2006-Ф, у відповідності з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 48 000,00 доларів США для придбання житла (п.1.1, 1.2 Договору), а позичальник, в свою чергу, зобов'язався прийняти вищезазначені грошові кошти та в строк до 22.10.2026р. повернути їх банку із сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 9,5 % річних. Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору №730/2006-Ф від 24.10.2006 року, сторони домовились, що у разі прострочення відповідачем строку сплати мінімального необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3.3. Договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5. Договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно з умовами п.5.2. Договору, за порушення відповідачем вимог п.п.4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. Договору, позичальник зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 10% відсотків від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. Договору, за кожен випадок. В судовому засіданні встановлено, що Банк свої зобов'язання за договором виконав та надав [PERSON] вищевказаний кредит, що підтверджується заявою на видачу готівки №NL-3 від 24.10.2006р. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 15.07.2014 р. заборгованість відповідача за Кредитним договором №730/2006-Ф від 24.10.2006р. складає 69 715,07 дол. США, що в за курсом НБУ станом на день винесення рішення еквівалентно 902 990,03грн., з яких: за основною сумою кредиту - 46 264,12 доларів США; заборгованість по відсотках - 17 538,98 доларів США; комісія за користування кредитом - 4034,38 доларів США, пеня за несвоєчасно погашені відсотки - 404,90 доларів США, пеня за порушення строків погашення комісії - 79,50 доларів США, пеня за несвоєчасно погашений кредит - 619,13 доларів США, штраф за порушення строків повернення кредиту та відсотків 774,06 доларів США. Згідно з умовами п. 4.2.4. договору кредиту сторони домовилися, що в разі прострочення сплати відсотків за користування Кредитом згідно з Графіком за будь - який період, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту Позичальником. В забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та позичальником [PERSON], 24.10.2006 року укладено Договір іпотеки, відповідно до якого Іпотекодавець [PERSON] передав Банку в іпотеку майно -квартиру [ADDRESS], загальною площею 70,6 кв.м., яка складається з трьох кімнат житловою площею 36,9 кв.м., та належить Іпотекодавцю, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] 24 жовтня 2006 року. Пунктом 5.1. Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині. Відповідно до відомостей з реєстру права власності на нерухоме майно від 03.02.2015 року реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області, а також відповіді ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 04.02.2015 року [PERSON] є власником квартира [ADDRESS], загальною площею 70,6 кв.м., іншого нерухомого майна зареєстрованого на праві власності немає. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із вимогами ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за договором кредиту банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статей 525, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином та в установлений строк відповідно до умов договору та діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. За нормами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.611 Цивільного кодексу України, у paзi порушення умов договору, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно вимог ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст.1050 Цивільного кодексу Українивизначене право Позикодавця вимагати дострокове повернення частини несплаченої позики, що залишилася та відсотків, в разі прострочення Позичальником зобов'язань повернути позику частинами по договору позики. Згідно із ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу. За змістом ч.1, 2 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Згідно зі ст.25 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, за якою одним із способів звернення стягнення є продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], загальною площею 70,6 кв.м., яка передана [PERSON] в іпотеку банку на забезпечення споживчого кредиту в іноземній валюті, згідно кредитного договору є єдиним нерухомим майном, що належить відповідачу та місцем реєстрації та постійного проживання [PERSON] Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м., докази наявності у іпотекодавця іншого житлового майна відсутні, враховуючи що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасову заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, а закон, який врегульовуватиме питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, не прийнятий, що унеможливлює визначення суми, на яку слід звернути стягнення, тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed