Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Заступник прокурора Черкаської області у порядку ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 28.01.2014 року розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації №26 "Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою" надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва, які розташовані в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту, в тому числі [PERSON] та іншим. Розпорядженням Черкаської РДА №28 від 13.02.2014 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок загальною площею 12,5166 га в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту. Вказаним розпорядженням визначено вид угідь цих земель як "піски" та віднесено до земель загального користування. Розпорядженням Черкаської РДА №72 від 21.03.2014 року "Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність" затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту та безоплатно передано у власність [PERSON] та іншим 23 громадянам земельні ділянки для ведення індивідуального дачного будівництва. Рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 7124981500:01:001:2071 прийнято реєстраційною службою Черкаського районного управління юстиції та видано свідоцтво про право власності серії САК [NUMBER] від 09.04.2014 року. У зв`язку виявленням порушень, допущених під час прийняття вказаного розпорядження, органами прокуратури оскаржено його в судовому порядку. Так, розпорядження Черкаської РДА №72 від 21.03.2014 року є таким, що не відповідає вимогам чинного земельного та водного законодавства України, оскільки порушено порядок встановлення цільового призначення землі; затверджений проект із землеустрою не містить визначених законом висновків про його погодження територіальним органом архітектури та містобудування; відведення землі для містобудівних потреб здійснено без наявності розробленого та затвердженого детального плану території або іншої містобудівної документації; проект із землеустрою не погоджений центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства; не проведено обов`язкову експертизу землевпорядної документації; відведення земельної ділянки здійснено в межах охоронної зони повітряної лінії електропередач. Рішенням Черкаського районного суду від 26.05.2016 року у справі №707/2176/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05.08.2016 року, задоволено позов керівника Черкаської місцевої прокуратури до Черкаської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання розпорядження незаконним, визнання недійсними свідоцтв, скасування рішень державного реєстратора. Зокрема, визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА від 21.03.2014 року №72 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність" в частині передачі у власність земельної ділянки первісному набувачу - [PERSON] площею 0,0996 га в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, Свідоцтво на право власності на земельну ділянку серії САК №928852 від 09.04.2014, скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського РУЮ про державну реєстрацію права власності на землю №12292490 від 11.04.2014. Суд, погоджуючись з доводами прокурора дійшов висновку, що при прийнятті розпорядження №72 Черкаською РДА не дотримано визначеної чинним законодавством України процедури встановлення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а тому є неможливим віднесення її до виду угідь "піски". Передачею у власність спірної земельної ділянки, фактично передано у власність громадян частину об`єкта нерухомості державної власності -Вільшанської захисної дамби, що перебуває на балансі Черкаського РУВР, яке є її обслуговуючою організацією, тобто титульним володільцем. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що допущені порушення під час прийняття спірного розпорядження щодо відведення земельних ділянок для дачного будівництва без встановлення обмежень на їх використання в частині можливості будівництва споруд в межах охоронної зони повітряної лінії електропередач порушує пряму заборону на використання таких земель з метою забудови. Сукупність наявних доказів об`єктивно свідчить про наявність порушення інтересів держави у сфері раціонального використання, охорони та розпорядження землями державної власності, вимог ст. 324 ЦК України, норм Конституції України та права власності Українського народу. Таким чином, факт протиправності розпорядження Черкаської РДА №72, як наслідок - незаконність набуття [PERSON] , як первинним власником, права приватної власності на спірну земельну ділянку за рахунок державних земель водного фонду не потребує повторного доказування, оскільки ця обставина вже встановлена судовим рішенням. Разом з тим, моніторингом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно установлено, що право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7124981500:01:001:2071 на підставі договору купівлі- продажу №1-144 від 17.02.2015 року перейшло від [PERSON] до [PERSON] , яка є її власником на цей час. Державним реєстратором Черкаської районної державної нотаріальної контори Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Чуй Н.В. 17.02.2015 року зареєстровано за [PERSON] речове право на земельну ділянку з кадастровим номером 7124981500:01:001:2071, про що зроблено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме- майно за №8757279. З наведених обставин вбачається порушення права державної власності на землю, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельної ділянки, з огляду на наступне. Рішенням Черкаського районного суду у справі № 707/2176/15-ц від 26.05.2016 року встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, шляхом прийняття незаконного розпорядження №72 з перевищенням наданих їй повноважень. За обставинами, в тому числі дослідженими судами у вказаній вище цивільній справі, встановлено відсутність будь - якого рішення держави Україна, в особі її уповноважених органів, щодо передачі земельної ділянки кадастровий номер 7124981500:01:001:2071 з державної власності. Не є таким рішенням розпорядження органу державної влади, прийняте поза межами його компетенції, визнане судом незаконним та скасоване. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно вимог ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже саме з моменту набрання вказаним вище рішенням суду у справі №707/2176/15-ц законної сили, визнання спірного розпорядження Черкаської РДА №72 незаконним, недійсним свідоцтва про право власності на землю первісного набувача, скасування державної реєстрації права власності за ним, у власника вказаної земельної ділянки - держави Україна в особі Черкаської обласної державної адміністрації виникло право на її витребування. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Так, за матеріалами справи установлено та підтверджено судовим рішенням, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, належала до земель резервного фонду та загального користування, зайнятими штучними водосховищами, тобто відносилась до земель водного фонду щодо яких встановлений особливий режим охорони та використання. Перебування спірної ділянки у приватній власності громадянина для індивідуального дачного будівництва не лише порушує право власності на неї держави, а й унеможливлює контроль за збереженням земель водного фонду, їх раціональним використанням та забезпечення іншим громадянам конституційного права на доступ до таких земель (ст. 13 Конституції України, ст.ст. 58, 59 ЗК України). Отже, пред`явлення даного позову спрямоване на відновлення порушеного права держави на землі водного фонду, суспільної рівноваги та забезпечення конституційного права кожного громадянина користуватися землями водного фонду у встановлений законом спосіб. Враховуючи, що дачне будівництво передбачає зведення капітальних споруд, яке може призвести до руйнування Вільшанської захисної дамби, як наслідок - підтоплення населених пунктів тощо, у спірних правовідносинах очевидним є наявність інтересів держави. Крім цього, відповідно до п. 8 Правил забороняється в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв виконувати будь-які дії, що можуть порушити нормальну роботу електричних мереж, спричинити їх пошкодження або нещасні випадки, зокрема будувати житлові, громадські та дачні будинки. Також, вирішуючи питання про справедливий баланс між інтересами держави у даному спорі та інтересами відповідача, необхідно зазначити наступне. Відновлення державного інтересу, окрім як шляхом повернення (витребування) спірної земельної ділянки у власність держави в статусі земель водного фонду, діючим законодавством не передбачається. Зокрема, неможливо встановити достатні обмеження у її використанні відповідачем, які б надали змогу забезпечити використання та збереження ділянки, саме як земель водного фонду. Більше того, такі обмеження унеможливлять використання відповідачем цієї ділянки у запланованих цілях - для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок незаконної передачі у приватну власність земельної ділянки водного фонду відбулось порушення інтересів держави, права власності Українського народу на землю, закріпленого у ст.ст. 13, 14 Конституції України. Правовідносини, пов`язані з протиправним вибуттям земель із державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес. У зв`язку із вищевикладеним позивач просить суд, витребувати у [PERSON] на користь держави Україна в особі Черкаської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0996 га, кадастровий номер - 7124982500:01:001:2071, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 17.02.2016 року № 8757279 на земельну ділянку загальною площею 0,0996 га (кадастровий номер земельної ділянки - 7124982500:01:001:2071) за [PERSON] , винесене державним реєстратором - Черкаської районної державної нотаріальної контори Черкаського районного Нотаріального округу Черкаської області Чуй Н.В. Стягнути з [PERSON] на користь прокуратури Черкаської області сплачений судовий збір в сумі 3842 грн. У судовому засіданні представники позивача прокурори Куліш А.А. та Тищенко О.В. вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просили їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник позивача Черкаського регіонального управління водних ресурсів не з`явився, подавши до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги прокурора підтримує у повному обсязі. У судове засідання представник позивача Черкаської обласної державної адміністрації не з`явився, однак подала до суду заяву про слухання справи за відсутності їх представника. У судовому засіданні відповідач [PERSON] повністю заперечила проти вимог позовної заяви, зазначаючи, що у її задоволенні слід відмовити оскільки позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду, підтримала заяву про застосування позовної давності та підстави, викладені у письмових поясненнях по суті справи, з яких слід відмовити у позові. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та дату його проведення повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.05.2016 року позовні вимоги керівника Черкаської місцевої прокуратури задоволено, визнано незаконним та скасовано розпорядження першого заступника голови Черкаської районної державної адміністрації від 21.03.2014 року №72 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність" в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON] , площею по 0,0996 га, розташованої у адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за межами населеного пункту. Визнано недійсним свідоцтво серії САК №928852 від 09.04.2014 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0996 га, видане [PERSON] . Скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції від 09.04.2014 року № 12292490 "про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] , за кадастровим номером 7124981500:01:001:2071, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району за межами населеного пункту, площею 0,0996 га". Вказане судове рішення ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05.08.2016 року залишено без змін. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 155770426, яку сформовано 11.02.2019 року [PERSON] , підстава формування інформаційної довідки - у порядку ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" власником земельної ділянки з кадастровим номером 7124981500:01:001:2071, площею 0,0996 га, розташованої в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.02.2015 року. Рішення про реєстрацію права власності внесено нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В. 17.02.2015 року, номер рішення 19401051. Згідно з договором купівлі-продажу від 17.02.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В., [PERSON] передав у власність, а [PERSON] , купила та прийняла від продавця земельну ділянку площею 0,0996 га, яка розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, продаж вчинено за 23000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 3 ст. 321 ЦК України примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. ч. 1 ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 року по справі № 372/2366/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі 488/5027/14-ц, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпний перелік підстав, в разі наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року (провадження№ 14-76цс18) викладено такий правовий висновок: відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі статті 661 ЦК України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів, і не є абсолютним. Таким чином, встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВРі з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ. Відповідно до останньої (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited»"проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Враховуючи положення ст.ст. 13,14 Конституції України, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду. У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У судових рішеннях встановлено, що Черкаська районна державна адміністрація повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не мала, остання вибула з володіння її власника поза його волею. Відповідачем не надано доказів того, що з видимих природних ознак спірної земельної ділянки вона не знала, що остання має ознаки земель водного фонду і мала перешкоди у доступі до законодавства щоб проявити розумну обачність при відчуженні спірної земельної ділянки, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття нею земельної ділянки у власність. У справах "Рисовський проти України" (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. Відповідач, із власності якої витребовується земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до [PERSON] , в якого вона придбала цю ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог по суті, однак на думку суду, позивач пропустив строк звернення до суду, що підтверджується письмовими доказами, які додано відповідачем до заяви про застосування позовної давності, а саме інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, яку надано на запит прокурора Пітюренка М.В. 25.01.2016 року, та відповідно до якого власником земельної ділянки з кадастровим номером 7124981500:01:001:2071, площею 0,0996 га, розташованої в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області є [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду України дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок був конкретизований Великою Палатою Верховного Суду України у вищевказаній постанові по справі № 362/44/17 від 17 жовтня 2018 року: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. У даному випадку суд вважає, що позивач дізнався про особу, яка порушила його право саме з 25.01.2016 року, проте звернувся до суду з позовною заявою більш ніж через три роки, а саме 09.04.2019 року, чим пропустив строк звернення з позовом до суду, заяву про поновлення строку до суду не подавав, тому у позові слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed