Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Діловецької сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області, треті особи без самостійних вимог: Рахівська Державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції, Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після смерті батька довірителя [PERSON], яка сталася 30 січня 2010 року, залишилося як спадкове майно, житловий будинок №8 по вул. Лесі Українки в с.Ділове, Рахівського району, Закарпатської області. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом була мати позивача - [PERSON], яка померла 30.09.2013 року, та сам позивач - [PERSON] [PERSON] у визначений законом шестиміячний строк спадщину після смерті покійного чоловіка прийняла, однак юридично її не оформила. Отже, єдиним спадкоємцем після смерті батька залишився позивач, який фактично прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном. Як спадкоємець першої черги спадкування за законом, він звернувся до Рахівської ДНК із заявою про прийняття спадщини, однак йому видано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. З наведених підстав, представник позивача у позові просила суд, винести рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок №8, що розташований по вул. Лесі Українки в с.Ділове, Рахівського району, Закарпатської області, загальною площею 175, 89 кв.м., разом з надвірними та господарськими спорудами. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2015 року до участі у даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та показала суду, що на даний момент єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] є позивач по справі [PERSON], який постійно проживав і надалі проживає в спадковому будинку. Третя особа без самостійних вимог [PERSON], яка являється рідною сестрою відповідача, спадщину після смерті батьків не прийняла, строк на прийняття спадщини пропустила без поважних причин, що встановлено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року, отже вона втратила право на спадкування спадкового майна після смерті батьків. Тому, просила суд винести рішення, яким визнати за позивачем, право власності в порядку спадкування за законом, після смерті батьків [PERSON] та [PERSON], на житловий будинок №8, що розташований по вул. Лесі Українки в с.Ділове, Рахівського району, Закарпатської області, загальною площею 175, 89 кв.м., разом з надвірними та господарськими спорудами. Представник відповідача, Діловецької сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області в судове засідання не з`явився, сільський голова, [PERSON] надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без їх представника. Позовні вимоги залишає на розсуд суду. Представник третьої особи Рахівської держнотконтори в судове засідання не з`явився, завідуюча Рахівської ДНК [PERSON] надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник третьої особи Реєстраційної служби Рахівського РУЮ, Закарпатської області також в судове засідання не з`явився, начальник реєстраційної служби [PERSON] надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у відсутності їх представника, вирішення даного позову залишає на розсуд суду. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та показав суду. що на його думку позивач звернувся до суду з позовом обравши невірний спосіб захисту, оскільки вважає, що позивач повинен був пред`явити позов до [PERSON] як до відповідача. Окрім того, спадкодавці не являлися власниками спадкового будинку, так-як у них були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Тому, просить відмовити у задоволенні даних позовних вимог. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до положень частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідачем у справі являється особа, діями якої порушуються права та інтереси позивача. Звернення позивача до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням його прав на отримання власності в порядку спадкування, зокрема згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в його користь, через відсутність правовстановлюючих документів на право власності на спадковий будинок. Судом встановлено, що 30 січня 2010 року помер громадянин [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ №094482 від 01 лютого 2010 року. 30 вересня 2013 року померла громадянка [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ №162162 від 01 жовтня 2013 року. Після їх смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №8, розташований по вул. Лесі Українки в с. Ділове, Рахівського району, Закарпатської області. Згідно ст.ст.1217, 1258 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Встановлено, що позивач [PERSON], являється сином спадкодавців [PERSON] та [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про нароодження від 15 серпня 1979 року серії ІІІ- ЯР №350248, а отже є, в силу ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Як встановлено під час судового розгляду справи, ще одним спадкоємцем, який претендує на частку у вищенаведеному спадковому майні, являється громадянка [PERSON] Федерації [PERSON], на ім`я якої від громадянина [PERSON], наявний заповіт від 29 серпня 2008 року, за яким 1/2 частину майна, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, і на що він матиме право, останній заповів [PERSON]. За клопотанням представника позивача [PERSON], дана громадянка була залучена до участі у даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог. 18 вересня 2015 року представник [PERSON], подав суду заяву про залучення її як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, з вказівкою на те, що в подальшому мають намір пред`явити позов як третя особа з самостійними вимогами на предміт спору, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом на частину спадкового майна, яке охоплюється вищевказаним заповітом. Однак, до дня винесення судового рішення, представником третьої особи в жодному з судових засідань дане клопотання не підтрималося, а також суду так і не надано позову [PERSON] як третьої особи з самостійними вимогами. Натомість, в судовому засіданні, представник третьої особи [PERSON], зазначив, що на його думку, [PERSON] має виступати в даній справі як відповідачка. Суд не погоджується з даною позицією представника третьої особи - [PERSON], оскільки відповідачем у справі являється особа, діями якої порушуються права та інтереси позивача. На момент пред`явлення даного позову до суду та під час судового розгляду, діями [PERSON] жодним чином не порушувалися права позивача, натомість рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01.06.2016 року встановлено, що вона пропустила строк на прийняття спадщини без поважних причин та у визначенні додаткового строкудля подання заяви про прийняття спадщини їй відмовлено. Зазначене рішення набуло законної сили. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно суд звертає увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовує редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, оскільки до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Країні (УРСР) із 1979 року, в яких при визначення року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку, тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, в судовому засіданні з матеріалів справи, зокрема з довідки виконавчого комітету Діловецької сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області від 28 квітня 2014 року №785 встановлено, що згідно погосподарської книги №0634 за [PERSON], числиться житловий будинок № 8 по вул. Лесі Українки в с.Ділове, Рахівського району, Закарпатської області, та був побудований в 1969 році. Окрім того в матеріалах справи міститься виписка з рішення Діловецької сільської ради депутатів трудящих Рахівського району, Закарпатської області №8 від 09 лютого 1961 року, за яким надано дозвіл громадянину [PERSON] на будівництво житлового будинку а також будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. Тому, спадковий житловий будинок не являється об'єктом самочинного будівництва. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Для набуття спадщини необхідна наявність ряду умов. Першою необхідною умовою є відкриття спадщини, під якою розуміють настання таких юридичних фактів, які обумовлюють виникнення у спадкоємця права на набуття спадщини - права на спадкування. До таких юридичних фактів, передусім, відноситься смерть спадкодавця. В момент відкриття спадщини спадкоємець набуває лише право на спадкування, а не право власності на саму спадщину. Для виникнення права власності на спадщину спадкоємець повинен належним чином здійснити (реалізувати) право на прийняття спадщини. Здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе двома способами: шляхом пасивної поведінки спадкоємця, яка передбачена ч.3 ст. 1268 ЦК України, яка встановлює, що для прийняття спадщини достатньо того факту, що спадкоємець, мешкав разом з померлим і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї. Такі спадкоємці також подають заяву про видачу їм документа, що підтверджує їх право на успадковане майно, але можуть це зробити незалежно від закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини; шляхом активної поведінки, тобто подачі заяви про прийняття спадщини та видачі їм відповідного свідоцтва. Для такого способу прийняття спадщини, який буде стосуватися всіх інших спадкоємців, існує певний строк для подачі заяви. Судом встановлено, що позивач [PERSON], фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем [PERSON], до дня її смерті. Дане стверджується довідкою виконавчого комітету Діловецької сільської сільської ради, Рахівського району Закарпатської області №2788 від 02 лютого 2012 року № 2788. Третя особа [PERSON], як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] у встановлений законом термін спадщину не прийняла без поважних причин, про що зазначено у рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року, яким їй відмовлено у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Отже, [PERSON] слід вважати такою, що не прийняла спадщину. У відповідності до ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтяз 1261-1265 цього Кодексу. Також, згідно п.5 Постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня .2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Таким чином, враховуючи, що позивач по справі [PERSON] належить до першої черги спадкоємців за законом, фактично прийняв спадщину після смерті батьків, інший спадкоємець [PERSON], яка також претендувала на частку у спадковому майні, після смерті [PERSON] спадщину не прийняла, що стверджено рішенням апеляційного суду, Закарпатської області, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved