Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про спростування "заяви сусідів [PERSON]", як такої, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, зобов"язання надати вибачення в письмовій формі в присутності свідків, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами довготривалий час існують неприязні відносини з приводу будівництва відповідачкою гаражу, який позивач просив відсунути від його межі на відстань передбачену будівельними нормами. Однак відповідачка разом із своїми родичами вчиняла відносно позивача протиправні дії та хотіла зробити його недієздатним. Про її аморальну і злочинну поведінку позивач написав у письмовому зверненні від 31.03.2014 року по місцю роботи відповідачки головному лікарю ЦМКЛ м.Івано-Франківська. При розгляді вказаного звернення в присутності позивача, головного лікаря МП №3 [PERSON] її заступника [PERSON] та заступника головного лікаря ЦМКЛ по поліклінічній роботі [PERSON] відповідачка надала в своє виправдання так звану "заяву сусідів [PERSON]", в якій не було вказано дату складання, повних імен тих, чиї підписи стояли на ній і їхніх адрес. Відповідачка повідомила що вказану заяву писала сусідка. Проте, вказану "заяву сусідів [PERSON]" склала і написала власноручно гр. [PERSON] з метою постійного переслідування позивача. Через численні плітки і наклепи, усні і письмові які, поширює про позивача гр. [PERSON] страждає його честь, гідність і ділова репутація. Тому просив суд спростувати "заяву сусідів [PERSON]", яку гр. [PERSON] надала 07.04.2014 року своєму керівництву, як таку що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності. Зобов"язати відповідачку надати позивачу вибачення в письмовій формі в присутності свідків: головного лікаря МП №3 [PERSON] її заступника [PERSON] та заступника головного лікаря ЦМКЛ по поліклінічній роботі [PERSON] Стягнути судові витрати по справі. 21.09.2015 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просив спростувати "заяву сусідів [PERSON]", як таку, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, зобов"язати гр.[PERSON] спростувати перед керівництвом МП №3 [PERSON] її заступником [PERSON] та заступником головного лікаря ЦМКЛ по поліклінічній роботі [PERSON] "заяву сусідів [PERSON]" шляхом надання письмового власноручно написаного пояснення із поясненнями кожного сусіда чий підпис стоїть під "заявою сусідів [PERSON]", спростувати подання головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська [PERSON] головному лікарю ЦМКЛ [PERSON] від 16.05.2014 року №158/01-21 як таке, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, спростувати відповідь головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу і головному лікарю ЦМКЛ від 10.07.2014 року №249/01-21 як таку, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, спростувати відповідь головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу від 11.06.2014 року як таку, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, стягнути з відповідачки 5 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі (а.с.33-37). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог. Просив позов задоволити в повному обсязі. Відповідачка, представник відповідачки в судовому засіданні вимоги позову заперечили та просили суд в задоволенні позову відмовити. Вважають позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, оскільки, позивачем не надано суду жодного доказу, якими б підтверджувалось, що вказану заяву написала відповідачка. Крім цього, відповідачка немає жодного відношення до подання та відповідей головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська. Відносини, які склались між сторонами є неприязними з приводу спорудженого братом відповідачки гаражу та виготовлення позивачем бетономішалок та інших виробів з металу. Щодо діяльності позивача, то сусіди звертались із заявою до сільського голови с.Микитинці і [PERSON] зобов"язався припинити свою діяльність. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. При розгляді звернення позивача [PERSON] поданого на ім"я головного лікаря ЦМКЛ від 31.03.2014 року відповідачка [PERSON] надала "заяву сусідів [PERSON]", яка підписана [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. З таким правом кореспондується обов'язок, визначений ст. 68 Конституції України про недопустимість посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки, воно пов'язане обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 269, ч. ч. 1, 6 ст. 277 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. п. 6, 15 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативною, в розумінні ст. 277 ЦК України слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В справі, що розглядається поширення інформації мало місце у «заяві сусідів [PERSON]». Крім того, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції, яка відображена у рішеннях від 29 березня 2005 року у справі «Українська «Прес Група» проти України», від 5 травня 2011 року у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України», від 31 березня 2011 року у справі «Сірик проти України» та інших. Однак, як було встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] "заяву сусідів [PERSON]" не писала і не підписувала. На пропозицію суду, щодо призначення судової почеркознавчої експертизи щодо підтвердження припущення позивача, що вказану заяву писала відповідачка, позивач відмовився. Жодних інших доказів, які б підтверджували його припущення позивачем суду надано не було. А отже, відповідачами по справі мали б бути сусіди [PERSON], які і підписались під "заявою сусідів [PERSON]". Крім цього, слід зазначити, що сусіди уже писали колективні заяви щодо [PERSON], зокрема сільському голові с.Микитинці, з приводу якої він надавав письмові пояснення (а.с.113). Що ж стосується спростування подання головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська [PERSON] головному лікарю ЦМКЛ [PERSON] від 16.05.2014 року №158/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу і головному лікарю ЦМКЛ від 10.07.2014 року №249/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу від 11.06.2014 року як таких, що містить недостовірну інформацію і не відповідає дійсності, то суд виходить з наступного. Автором вище наведених подання та відповідей є головний лікар МП №3 м.Івано-Франківська [PERSON], а не відповідачка, а отже, не може їх спростовувати чи підтверджувати, а головний лікар МП №3 м.Івано-Франківська [PERSON] не є стороною у справі (а.с.21-23). Крім цього, дані документи були написані з приводу шостої скарги позивача на відповідачку, та уже були предметом розгляду по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, по якій 13.07.2015 року винесено рішення, яке ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.08.2015 року залишене без змін (а.с.60-63). Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Долучені в судовому засіданні позивачем три фото на підтвердження того, що відповідачка переслідує його, чим порушує його право на особисте життя, не є належними доказами, оскільки, на даних фото не має зображення позивача, з них неможливо встановити факт переслідування позивача відповідачкою. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Беручи до уваги, що позивачем не доведено суду те, що відповідачка має будь-яке відношення до відомостей викладених в "заяві сусідів [PERSON]", поданні головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська [PERSON] головному лікарю ЦМКЛ [PERSON] від 16.05.2014 року №158/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу і головному лікарю ЦМКЛ від 10.07.2014 року №249/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу від 11.06.2014 року, то суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз' яснено Верховним Судом України в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка не писала «заяви сусідів [PERSON]", а також не має жодного відношення до подання головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська [PERSON] головному лікарю ЦМКЛ [PERSON] від 16.05.2014 року №158/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу і головному лікарю ЦМКЛ від 10.07.2014 року №249/01-21, відповіді головного лікаря МП №3 м.Івано-Франківська позивачу від 11.06.2014 року, то позовна вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. є безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає. На підставі вищенаведеного, відповідно до Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст. ст. 123, 269, 277, 280 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed