Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення недоотриманої заробітної плати, вихідної допомоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги збільшив, збільшені підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що з 5.03.2013 року по 8.02.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. [PERSON] працював на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг". 9.08.2016 року наказом №872/л його було звільнено з займаної посади на підставі п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року його було поновлено на вказаній вище посаді. 1.08.2017 року на вимогу державного виконавця ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" видав наказ №823/л про поновлення [PERSON] на роботі. Однак в цей же день відповідачем були видані накази №907 від 1.08.2017 року „Про простій та визначення місця дислокації [PERSON] " та №908 від 1.08.2017 року „Про зміну умов оплати праці", за змістом яких позивача було виведено у простій, що позбавило його виконувати свої обов`язки і суттєво зменшено розмір заробітної плати. Вважає, що простою на підприємстві ніякого не було, оскільки всі структурні підрозділи працювали без зупинення, а представники відповідача обґрунтували його простій відсутністю його посади. Хоча керівництво підрозділом економічної безпеки здійснювала інша посадова особа - керівник проектів та програм управління підприємства, а в самому наказі не доведений факт простою. Крім того, в самому наказі простій пояснюється скасуванням посади, тобто такий простій не передбачений законодавством. Фактично, відповідач не допустив позивача до виконання обов`язків заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" через відсутність такої посади. Також у оскаржуваному наказі зазначенно, що оплата праці на період простою встановлюється на підставі ст.113 КЗпП України та п.2.15 Колективного Договору. Тобто з постійної фіксованої суми 30 995 грн. вона зменшена до 10 640 грн. 2.10.2017 року відповідачем був виданий наказ №1208 „Про зміну умов оплати праці [PERSON] ", згідно якого з 4.12.2017 року позивачу встановлено оклад в розмірі 1735 грн., посилаючись на ст.96; 113 КЗпП України та на Закон України „Про Державний бюджет України на 2017 рік", а 2.01.2018 року виданий наказ №6 „Про встановлення окладу [PERSON] ", з якого вбачається встановлення окладу позивачу з 1.01.2018 року в розмірі 1855 грн. Вважає, що такі накази видані в порушення ст.3; 3-1 Закону України „Про оплату праці" та Законів України „Про Державний бюджет України на 2017 рік та 2018 рік". За таких обставин просить визнати незаконними та скасувати накази ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" №907 від 1.08.2017 року „Про простій та визначення місця дислокації [PERSON] ", №908 від 1.08.2017 року „Про зміну умов оплати праці", №1208 від 2.10.2017 року „Про зміну умов оплати праці [PERSON] ", №6 від 2.01.2018 року „Про встановлення окладу [PERSON] " та стягнути з відповідача на користь позивача 106 679 грн. 40 коп. недоотриманої заробітної плати, 28 579 грн. 28 коп. недоотриманої вихідної допомоги. Представники відповідача ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" Будник К.С. та Ботвінко О.А. судовому засіданні позов не визнали, надавши суду пояснення аналогічні змісту відзиву на позовну заяву та відзиву на уточнену позовну заяву. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Як встановлено у судовому засіданні, з 5.03.2013 року по 8.02.2018 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. Він працював на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг". 9.08.2016 року наказом №872/л його було звільнено з займаної посади на підставі п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату (т.1, а.с.17). Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року наказ про звільнення позивача було скасовано і поновлено [PERSON] на вказаній вище посаді (т.1, а.с.42-45). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7.06.2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року було залишено без змін (т.1, а.с.46-47). 1.08.2017 року ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" видав наказ №823/л про поновлення [PERSON] на роботі (т.1, а.с.49; 80). Однак в цей же день відповідачем були видані накази №907 від 1.08.2017 року „Про простій та визначення місця дислокації [PERSON] " та №908 від 1.08.2017 року „Про зміну умов оплати праці". За змістом наказу №907 позивача було виведено у простій з 1.08.2017 року на підставі наказу від 11.05.2016 року №555 „Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки" (т.1, а.с.152), яким була скасована посада заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг", станом на 1.08.2017 року зазначена посада відсутня, тому виконання обов`язків [PERSON] не вимагається і ним фактично не виконуються, а також оплата праці на період простою встановлюється на підставі ст.113 КЗпП України та п.2.15 Колективного Договору (т.1, а.с.51-52; 95; 112-113). Також наказом №908 [PERSON] був виключений зі списків працівників, яким виплачувалась фіксована заробітна плата і встановлено посадовий оклад 10 640 грн. (т.1, а.с.53-54; 96; 110-111). 4.08.2017 року позивачу було вручено попередження про його майбутнє звільнення з пропозицією іншої роботи, з яким він ознайомився, але не був згодний, зазначивши, що його фактично не допустили до роботи (т.1, а.с.55; 130, зворот. бік - 131). За приписами ст.34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Як зазначив законодавець, ст.34 КЗпП України дає офіційне визначення простою як призупинення роботи, викликаного відсутністю організаційних і технічних умов для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Простій як призупинення роботи, що є підставою для тимчасового переведення працівників за їх згодою на іншу роботу, може бути викликаний будь-якою причиною як об`єктивного, так і суб`єктивного характеру. При простою обов`язково повинна бути зупинена робота агрегату, пристроїв, верстатів, структурного підрозділу або всього підприємства. Як вбачається зі змісту наказу №907 від 1.08.2017 року „Про простій та визначення місця дислокації [PERSON] " простій позивача обумовлений відсутністю посади заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг", на даний час зазначена посада відсутня, тому виконання обов`язків [PERSON] не вимагається і ним фактично не виконуються. В судовому засіданні представник відповідача також вказав саме таку причину простою позивача, а крім того повідомив, що керівництво підрозділом економічної безпеки здійснює інша посадова особа - керівник проектів та програм управління підприємства. Також вказаний наказ суперечить змісту наказу №823/л від 1.08.2017 року про поновлення [PERSON] на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг". Оцінюючи описані вище докази по справі, суд вважає, що відповідач вказав підставу простою у оскаржуваному наказі №907 від 1.08.2017 року, яка не передбачена діючим трудовим законодавством, інших підстав простою судові не вказано і доказів з цього приводу представником відповідача не надано, з урахуванням того, що сам наказ від 11.05.2016 року №555 „Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки" (т.1, а.с.152) не містить в собі підстави та умови для змін організаційної структури департаменту з безпеки відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ №907 від 1.08.2017 року ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг", винесений з порушенням чинного законодавства, а тому він підлягає скасуванню. Оскільки не доведено факту простою в роботі позивача, при цьому суд встановив незаконність винесення наказу №907 від 1.08.2017 року відповідачем, тому наказ №908 від 1.08.2017 року, за змістом якого [PERSON] був виключений зі списків працівників, яким виплачувалась фіксована заробітна плата і встановлено посадовий оклад 10 640 грн., що зменшило розмір заробітної плати в 3 рази, також підлягає скасуванню, який незаконний і похідний від наказу №907. Згідно вимог ст.3; 3-1 Закону України „Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. 2.10.2017 року відповідачем був виданий наказ №1208 „Про зміну умов оплати праці [PERSON] ", згідно якого з 4.12.2017 року позивачу встановлено оклад в розмірі 1735 грн., посилаючись на ст.96; 113 КЗпП України та на Закон України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" (т.1, а.с.114-115), а 2.01.2018 року ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" видав наказ №6 „Про встановлення окладу [PERSON] ", з якого вбачається встановлення окладу позивачу з 1.01.2018 року в розмірі 1855 грн. Відповідно до ст.8 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" установити у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень. Стаття 8 Закону України „Про Державний бюджет України на 2018 рік" наголошує, установити у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні. Вказані накази №1208 та №6 видані всупереч ст.96 КЗпП України, оскільки дана норма права регулює системи оплати праці діючі на підприємстві, а не встановлює конкретний розмір оплати праці конкретному працівнику, а також суперечить трудовому договору №0007 від 5.03.2013 року, укладеному між сторонами по справі (т.1, а.с.1826), згідно якого оплата праці [PERSON] проводилась на умовах фіксованого розміру і становила на 1.08.2017 року 30 955 грн. Як передбачено п.11.5 трудового договору №0007 від 5.03.2013 року будь-які зміни або доповнення умов цього договору дійсні, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін (т.1, а.с.22). Як встановлено судом, позивач не надавав згоди і не уповноважував будь-якого свого представника підписувати зміни до даного трудового договору в частині форми виплати та зменшення розміру своєї заробітної плати, а відповідач не довів фактів невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали б місце з вини працівника [PERSON] . Як рекомендує п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21, 22 Закону роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. За описаних вище обставин, оскільки відповідач виніс накази №1208 та №6 в порушення норм чинного законодавства, які порушили право позивача на отримання належного розміру заробітної плати, тому вони також підлягають скасуванню. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. За таких обставин, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що скасовуючи всі чотири оскаржуваних накази, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 106 679 грн. 40 коп. недоотриманої заробітної плати, 28 579 грн. 28 коп. недоотриманої вихідної допомоги, а всього 135 258 грн. 68 коп., оскільки вказані суми не були отримані позивачем внаслідок винесення скасованих судом наказів. Згідно ст.133;141 ЦПК України оскільки суд задовольняє п`ять позовних вимог позивача, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3 842 грн. 20 коп. (768 грн. 40 коп. х 5), від якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Outcome: approved