Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 04.09.2013 року між сторонами у справі був укладений кредитний договір №50010465, згідно умов якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 15 7431,98 гривень, що є еквівалентом 19\~323,92 доларів США та додатково кредитні кошти на підставі додаткової угоди від 04.09.2013 року у розмірі 48 705,60 гривень, що є еквівалентом 5\~978, 35 доларам США строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,9 % річних на придбання автомобіля марки Volkswagen Golf Variant. Згідно з додатковою угодою №1 від 14.11.2014 року до кредитного договору від 04.09.2013 року та графіку погашення заборгованості строк кредитування збільшено до 63 місяців. Кредитний договір складається з основного кредитного договору, додаткових угод, графіків погашення заборгованості та загальних умов кредитування підписаних сторонами. Позивач зазначає, що згідно з пунктом 1.1. Загальних умов кредитування компанія зобовязалася надати позичальнику кредит у сумі, визначній у кредитному договорі, в українських гривнях, при цьому в договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін. Згідно з пунктом 1.3. Загальних умов кредитування сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами. Позивач покликається на те, що погашення кредиту із зазначенням еквіваленту платежів у доларах США є незаконним, оскільки кредитні кошти було надано в гривнях, а тому повернення кредиту та відсотків повинно відбуватися також у гривнях. Позивач стверджує, що кредитний договір укладено з порушенням статей 203, 215 ЦК України. Крім того, в порушення ч.1, 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» сторони не вправі були визначати грошовий еквівалент іноземній валюті у правовідносинах споживчого кредитування, оскільки це є порушенням прав споживача. Вважає, що зазначений договір суперечить нормам чинного законодавства, в тому числі Закону України "Про захист прав споживачів", що є безумовною підставою для визнання його недійсним. З огляду на вищенаведене позивач просила: визнати недійсним кредитний договір № 50010465 від 04.09.2013 року, укладений між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] у частині здійснення розрахунку усіх сум договору із посиланням на еквівалент у доларах США; визнати недійсним графік погашення кредиту, як додаток до договору № 50010465; визнати недійсними в кредитному договорі № 50010465 положення про курс обчислення платежів згідно з курсом філії КІБ ПАТ «Креді [PERSON]»; визнати недійсними пункти 1.3., 1.3.1., 1.3.2., 1.3.3., 2.4., 3, 5.5., 5.6. загальних умов кредитування по кредитному договору № 50010465 від 04.09.2013 року; зобовязати ТОВ «Порше Мобіліті» зробити перерахунок усіх надмірно отриманих грошових коштів у рахунок наступних щомісячних платежів за кредитним договором. У доповненні до позовної заяви позивач, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», просить врахувати, що графік погашення кредиту не містить суми платежів у національній валюті, а тільки еквівалент в іноземній валюті. Вважає, що закон встановлює зобовязання позивача повернути відповідачу ту ж саму суму грошових коштів, яка була надана йому в кредит, і оскільки позивачка отримала у відповідача кредитні кошти у національній валюті, отже і повинна повернути таку саму суму та сплатити з неї відсотки за час користування кредитом. В судовому засіданні представники позивачки підтримали позов покликаючись на обставини викладені в заяві та доповненні до неї. Представник позивачки [PERSON] стверджувала, позивачка не була ознайомлена з умовами кредитування, а згодом виявила, що договір укладений на вкрай невигідних умовах щодо повернення коштів у гривнях залежно від курсу долара на час платежу, а тому вважає, що договір укладено з порушенням прав споживача, просила позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, до судового засідання подав заперечення на позов, вважаючи, що кредитний договір та додатки до нього укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, яке передбачає можливість надання кредитних коштів у національній валюті з визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Вважає, що право позивачки не порушені, а тому просив у позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, зміст спірного кредитного договору від 04.09.2013 року № 50010465 не суперечить чинному законодавству. Договір укладений особами з необхідним обсягом цивільної дієздатності, при вільному волевиявленні, у передбаченій законом формі. Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач не довела, що вона помилялась щодо істотних умов спірного кредитного договору і що відповідач при укладенні кредитного договору замовчував інформацію, яка є істотною. Позивачка не заперечувала проти умов договору при його укладанні та проти підписання запропонованої його редакції, погодилася із Загальними умовами кредитування , що є додатком до договору, а також погодилася на отримання у кредит коштів на тих умовах, що визначені договором. Вона отримала кредитні кошти, за які придбала автомобіль. Згідно з ч. 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Згідно зі статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам чинного законодавства, позивач [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність з боку відповідача обману в розумінні статті 230 ЦК України при укладенні кредитного договору з нею та використання нею нечесної підприємницької діяльності. Встановлено, що позивач [PERSON] була повідомлена про умови кредитування відповідно до ч.2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та отримала примірник договору, згідно з основними умовами якого сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, що не суперечить статті 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). З наявного в матеріалах справи кредитного договору вбачається, що сторони в момент його підписання дійшли згоди з усіх істотних умов, в тому числі обумовили умови його виконання. Судом встановлено, що при укладенні цього договору [PERSON] отримала вичерпну інформацію щодо умов та предмета договору, про що свідчить її особистий підпис у цьому договорі, зроблений без жодних застережень, нею також підписані загальні умови кредитування. У пункті п. 1.1. Загальних умов кредитування зазначається, що в кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін. У пункті 1.3. Загальних умов кредитування закріплено, що сторони погоджуються, що кошти у погашення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. У пункті 9.5. Загальних умов кредитування закріплено, що підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" а також позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів) затверджених компанією. Встановивши, що умови укладеного між сторонами кредитного договору є чіткими, зрозумілими і що волевиявлення позивача при його укладенні було вільним, відповідало його внутрішній волі, а також відсутність доказів про введення [PERSON] відповідачем в оману, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання цього правочину недійсним. Доводи представників позивача про те, що позивачка не була ознайомлена з умовами кредитування не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються примірником кредитного договору, на якому проставлено підпис позивача та отримала копію свого примірника. Суд визнав, що умови кредитування, згідно з якими сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, відповідає вимогам ч.2 статті 524 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2014 р. у справі № 3-133гс14, зроблено правий висновок, який полягає в наступному. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується з приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони щодо визначення грошового еквівалента зобов'язань в іноземній валюті. Отже, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена і не суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України) та вільного встановлення у договорі ціни як його умови (стаття 632 цього кодексу). Враховуючи, що обставини, на які покликалася позивачка як на підставу своїх вимог про порушення її прав при укладенні кредитного договору та його додатків позивачкою не доведені, суд дійшов висновку, що підстав для його задоволення немає.

Outcome: dismissed