Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

20.05.2019 р. представник позивача [PERSON] адвокат Левицька Ю.В. звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому зазначила, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.11.2014 р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Не погоджуючись з прийнятим заочним рішенням, та дізнавшись про його наявність, [PERSON] було подано апеляційну скаргу, з посиланням на те, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо вимог про поділ майна. Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.07.2019 р. апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково, заочне рішення суду першої інстанції скасовано, постановлено рішення про розірвання шлюбу. Подружжям у 1996 р. було придбане нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . Позивач вважає, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому просить суд здійснити поділ спільного майна шляхом виділення у власність кожному по Ѕ частині квартири та стягнути з відповідача судові витрати та витрати на надання правової допомоги. Ухвалою від 03.06.2019 р. відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання на 08.07.2019 р. 26.06.2019 р. [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] в якій зазначив, що з відповідачем [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.11.1987 р., який було розірвано заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.11.2014 р. До звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, він не проживав разом з відповідачем однією сім`єю, їх шлюб носив формальний характер. 12.04.1996 р. було укладено договір купівлі-продажу № 1407 двокімнатної квартири [ADDRESS] . Зазначений договір було зареєстровано у відповідності до ст.15 ЗУ "Про товарну біржу" на товарній біржі «Україна ЛТД», та зареєстровано в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 12.04.1996 р. При укладенні договору ніякі заяви сторонами по справі не укладалися з приводу того, що ця квартира є спільною сумісною власністю. Крім того, зазначена квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти батьків [PERSON] , зазначені кошти надавалися для придбання квартири особисто відповідачу, а не для родини. Так, суму в розмірі 855\~000\~000 карбованців (п. 5 договору купівлі-продажу ціна квартири) батьки передали йому саме для придбання спірної квартири. Після смерті бабусі позивача ( [PERSON] ), мати [PERSON] відмовилась від спадщини у вигляді Ѕ частини будинку [ADDRESS] , бо [PERSON] (племінник), виплатив Ѕ частину вартості будинку, так як в цьому будинку жила і проживає його мати. Оскільки на придбання квартири не вистачало ще 400\~000\~000 карбованців, решту також було запозичено у [PERSON] , яку в подальшому було повернуто після продажу квартири [ADDRESS] (по 1/2 частині якої належали [PERSON] та [PERSON] на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Таким чином, доводи позивача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя не відповідають дійсності. Оскільки квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти батьків [PERSON] , і його особисті кошти, то вказане житлове приміщення є особистою приватною власністю відповідача. Також, [PERSON] пропустила передбачений законом трирічний строк на подання зазначеного позову. Разом з тим, за умовами вищезазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] повністю сплатив [PERSON] вартість, а саме, 855\~000\~000 крб., придбаного за договором купівлі-продажу нерухомого майна, тобто зазначений договір відповідав усім суттєвим умовам договору купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу був зареєстрований товарною біржою «Українська». 17.04.1996 р. ЗМБТІ було виготовлено технічний паспорт на житлове приміщення на ім`я [PERSON] , внесені реєстраційні зміни, зазначений договір зареєстрований, але нотаріально не посвідчений, що унеможливлює реалізацію права власності щодо розпорядження. [PERSON] в зустрічному позові просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № 1407 квартири [ADDRESS] та визнати вказану квартиру його особистою приватною власністю. Ухвалою від 08.07.2019 р. зустрічний позов [PERSON] прийнято до розгляду разом з первісним позовом, і призначено підготовче судове засідання на 02.09.2019 р. 02.09.2019 р. відкладено підготовче судове засідання на 11.10.2019 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України за клопотанням представника позивача. 11.10.2019 р. підготовче судове засідання відкладено на 01.11.2019 р. за клопотанням представника позивача на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 01.11.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 04.12.2019 р. 04.12.2019 р. розгляд справи відкладено на 22.01.2020 р. через перебування судді в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні. 22.01.2020 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 06.03.2020 р. для виклику свідків на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України. 06.03.2020 р. розгляд справи відкладено на 12.03.2020 р. у зв`язку з перебуванням судді у відпустці за відпрацьований вихідний день. Представник позивача в судовому засіданні підтримала первісний позов, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, та відповіді на відзив (а.с.58-59) та відмовити з задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на зустрчну позовну заяву ( а.с.83-89). Представник відповідача Білки В.І. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.29-33), та задовольнити вимоги [PERSON] . Відповідач [PERSON] та представник третьої особи Української товарної біржи «Україна ЛТД» в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов та пояснень по суті позову не подавали. Суд розглянув справу за відсутності згаданого відповідача та третьої особи на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а позов [PERSON] слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що з 27.11.1987 р. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.14). Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.07.2019 р. шлюб між сторонами було розірвано. 12.04.1996 р. між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір № 1407 купівлі-продажу нерухомості - квартири [ADDRESS] , який був посвідчений Запорізькою універсальною біржею «Україна ЛТД» (а.с.46). Вказаний договір зареєстрований 17.04.1996 р. в ЗМБТІ (а.с.46зв.). Згідно зі\~ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року\~встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України\~(2004 року)\~Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами\~ЦК УРСР. Згідно зі\~ст. 153 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу від 12.04.1996 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог\~ст. 227 ЦК України\~підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"\~в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Отримавши державну реєстрацію в ТОВ «ЗМБТІ» права власності на квартиру [ADDRESS] , яку [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу від 12.04.1996 р., держава цим самим визнала право власності відповідача за зустрічним позовом на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання правочину купівлі-продажу від 12.04.1996 р. дійсним, підлягають задоволенню. Згідно зі ст.22\~Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю України (далі - КпШС України) в редакції, яка діяла на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ч.1 ст.28\~КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За змістом ст.24\~КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Ч.1 ст.58\~Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з п.4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 розділу VII\~«Прикінцеві Положення»\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки спірні правовідносини щодо визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу сторонами, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України та СК України, то до спірних правовідносин також підлягають застосуванню положення цих Кодексів. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини\~\~самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Згідно з ч.ч.1,2 ст.60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Згідно ч.1 ст.\~69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~ Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок\~\~спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Приймаючи до уваги, що будь-якої домовленості між сторонами щодо частки кожного із них, як співвласників у праві спільної сумісної власності немає, суд знаходить, що їх частки, як співвласників спірної квартири, є рівними. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на ту обставину, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти та кошти членів його сім`ї, є його особистою приватною власністю з огляду на наступне. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч. 2 ст.\~89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками [PERSON] , надали пояснення про те, що грошові кошти на придбання спірної квартири були надані ним відповідачу та отримані частково від продажу іншого житла та частково отримані у якості позики у [PERSON] , яка через нетривалий проміжок часу була повернута. Свідок [PERSON] , який є рідним братом відповідача за первісним позовом, в суді надав свідчення про те, що зі слів матері [PERSON] йому відомо про обставини отримання позики на придбання квартири по [ADDRESS] . [PERSON] , свідчила про те, що в 1996 р. дізналась про наміри [PERSON] придбати синові квартиру, у зв`язку з чим остання зверталась до свідка з проханням надати грошові кошти в борг. Оскільки свідок не мала такої матеріальної можливості, в подальшому [PERSON] дізналась від [PERSON] , що грошові кошти позичив їй племінник. [PERSON] в суді пояснив, що [PERSON] є його двоюрідним братом. В 1996 р. його тітка - [PERSON] позичила у нього 6000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Приблизно через місяць отримані в борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США були йому тіткою повернуті, а 3000 доларів США залишились у неї, як компенсація за частку у спадщині. В обґрунтування позову позивачем також надано письмові докази: договір купівлі-продажу 21/50 частини житлового будинку [ADDRESS] від 16.02.1996 р., укладений між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) (а.с.47); довідка про доходи [PERSON] за період з 1990-1995 р.р. (а.с.52); повідомлення [PERSON] та [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] була приватизована на дві особи, про що було видано свідоцтво про право власності на житло № 369 від 06.03.1995 р. (а.с.94, 95) та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.05.1996 р. за яким [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала вказану нерухомість (а.с.96). Відповідно до ч. 5,6 ст.\~263\~ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи перелічені вище докази, надані позивачем за зустрчним позовом в обгрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що вони не є належними, допустимими та достатніми для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] , так як не містять беззаперечних доказів того, що грошові кошти, отримані відповідачем та свідком [PERSON] за умовами договору купівлі-продажу нерухомості, а також у якості позики, були витрачені на придбання саме квартири [ADDRESS] . З огляду на вище викладене, суд не погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом про те, що спірна квартира є його особистою власністю і не є спільним майном подружжя, оскільки придбана ним за кошти, які належали йому особистого майна. Щодо спливу строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Положеннями ст.\~257\~ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, положеннями ч. 1-2 ст.\~72\~СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.\~\~До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.\~\~Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як встановлено судом, постановою Запорізького апеляційного суду від 09.07.2019 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.11.2014 р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким шлюб між сторонами розірваний. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. За таких обставин, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли прийнято постанову суду апеляційної інстанції, а саме 09.07.2019 р., а тому позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду. За таких обставин, суд дійшов висновку, що первісний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В той же час, зустрічний позов в частині вимог щодо визнання майна особистою приватною власністю не підлягає задоволенню. Враховуючи, що відповідач [PERSON] , як інвалід 2 групи, звільнений від сплати судового збору, то судові витрати за подання первісного позову суд, на підставі ст.141 ЦПК України, відносить на рахунок позивача, а за зустрічним позовом на рахунок держави.

Outcome: partial