Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6545гривень. Позов обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем і був звільнений з роботи з 05.03.2014 року за власним бажанням. Проте, у день звільнення з ним не було проведено розрахунку незважаючи на його вимоги. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив , просив стягнути середній заробіток в сумі 9265гривень 47 копійок, пославшись на обставини викладенні в позовній заяві. Доповнив, що звертався до відповідача, просив провести з ним розрахунок та виплатити йому заборгованість, однак таке не дало позитивного результату. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що так як права позивача порушені у зв»язку з невиплатою заробітної плати, такий має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З копії трудової книжки позивача [PERSON] вбачається, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ "ДЗАК" і був звільнений з роботи 05.03.2014 року згідно наказу №14-к від 05.03.2014 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Тобто останнім днем роботи позивача, а відповідно днем звільнення, було 05.03.2014 року. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, його не повідомляли про розмір нарахованих сум. Доказів протилежного відповідачем суду не представлено. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2014р. з ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів» на користь [PERSON] стягнено 17656, 73 грн. заробітної плати , 16065 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1000грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2015р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №442/8407/14-ц , виданого 06.01.2015р. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, судом встановлено, що позивач до сьогоднішнього дня не отримав належних при звільненні розрахункових коштів. Конституційний суд України у рішенні № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що положення ч.1 ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117,237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку на весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку та з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100. Таким чином, до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а саме два останні календарні місяці роботи. Відтак, обґрунтованим є розрахунок позивача, з якого середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 06.01.2015р. по 23.06.2015р. становить 9265 грн., що дорівнює 85х109, де 85 грн. - середньоденна заробітна плата, а 109 - кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати. Тому, суд вважає за необхідне стягнути в користь позивача 9265 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку з урахуванням усіх обов'язкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно абзацу 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн..

Outcome: approved