Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

ПАТ Акціонерний Банк «Південний» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, уточнивши позовні вимоги просить суд: визнати за ПАТ Акціонерний Банк «Південний» право власності на будинок [ADDRESS], вартість якого становить 285176,99 гривень в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №В 282 від 01.11.2005 року в сумі 28778,06 доларів США, що за курсом НБУ, встановленим на 22.04.2014 року, еквівалентно 323099,91 грн.; зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод ПАТ Акціонерний Банк «Південний» у користуванні будинком під [ADDRESS]; виселити [PERSON], [PERSON] з будинку [ADDRESS]; стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ Акціонерний Банк «Південний» судовий збір в розмірі 243,6 гривень в рівних частках. Представник позивача - Возікова Н.В. в судовому засіданні вимоги уточненого позову підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог Банку заперечував та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII, а також на реєстрацію у спірному будинку малолітньої дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі надані докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.11.2005 року між [PERSON] та Акціонерним Банком «Південний» було укладено кредитний договір № В282 (а.с.12-14), відповідно до умов якого АБ «Південний» зобов'язався надати позичальнику [PERSON] кредит в сумі 17000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит в такій же сумі не пізніше 29.10.2015 року згідно графіку платежів за кредитним договором, що міститься в Додатку №1 (а.с.15-17), який є невід'ємною частиною кредитного договору, та сплатити наступні проценти за користування кредитом: - 12 % річних за період з 01.11.2005 року по 14.03.2006 р.; - 08 % річних за період з 15.03.2006 року по 30.10.2015 р. До кредитного договору № В282 від 01.11.2005 року неодноразово вносилися зміни згідно додаткових угод від: 07.08.2006 року, 15.07.2008 року, 23.03.2009 року, 30.10.2009 року, 31.05.2010 року, 06.06.2011 року, 23.08.2011 року, 19.10.2011 року, 06.03.2013 року. З урахуванням всіх внесених змін, банк згідно умов кредитного договору зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 41000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит в такій же сумі не пізніше 29.10.2015 року згідно графіку платежів. В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору 01.11.2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки (а.с.74-77), який посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №5063, відповідно до якого відповідачкою (іпотекодавцем) в іпотеку банку було передано житловий будинок [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №5047, зареєстрованого в КП «Білгород-Дністровське БТІ» в книзі 4, номер запису 498, реєстраційний №12308889. (а.с.150-153) Банк прийняті на себе зобов'язання за кредитним виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] обумовлену договором суму кредитних коштів. Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Умовами укладеного між банком та відповідачкою кредитного договору визначено розмір, строки та порядок повернення позичальником банку отриманого кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Однак, в порушення вимог кредитного договору від № В282 від 01.11.2005 року, [PERSON] не дотримувалася встановлених строків та сум внесення платежів по кредитному договору, в результаті чого в неї виникла прострочена заборгованість перед банком. Пунктом 3.3.4 кредитного договору встановлено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів за ним, комісій протягом 60 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення кредиту, а в разі невиконання такої вимоги банку, звернути стягнення на предмет іпотеки та/або звернутися до суду у разі несплати процентів понад три календарних місяця від дня їх нарахування та невиконання графіку платежів за кредитним договором, понад три календарних місяця. Згідно ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строк вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. На виконання вказаної норми закону, позивачем 26.08.2013 року на адресу [PERSON] та [PERSON] (як поручителя) за вих. №№0-86-26301 БТ, 0-86-26302 БТ були направлені відповідні вимоги про дострокове повернення кредиту, які були отримані відповідачами, що підтверджується кур'єрськими накладними №№ 103363, 103362. (а.с.91, 96) З урахуванням встановленого у кредитному договорі 60-денного строку для дострокового погашення заборгованості з дня відправлення боржнику відповідної вимоги, строк виконання зобов'язань настав 27.10.2014 року. Однак, зобов'язання не були виконані в повному обсязі, та станом на 31.03.2014 року розмір непогашеної заборгованості складає 28778,06 доларів США. Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до п.18.5.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані та задовольнити майнові вимоги іпотекодержателя в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки. Згідно п.25 договору іпотеки, іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати у відповідності до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у договорі іпотеки. Так, п.28 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 39 постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року також роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Таким чином, враховуючи, що умови укладеного між сторонами іпотечного договору містять відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття останнім права власності на предмет іпотеки рахунок виконання іпотекодавцем зобов'язання за кредитним договором, то, відповідно, звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись зазначеним способом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності - ТОВ «Південно-Українське бюро консалтингу та оцінки» від 07.04.2014 року, вартість будинку [ADDRESS], становить 285176,99 гривень. Як вже зазначалося вище, заборгованість відповідачів за кредитним договором становить 28778,06 доларів США, що на момент уточнення позовних вимог (22.04.2014 р.) по справі за офіційним курсом НБУ складає 323099,91 гривень, тобто ринкова вартість предмета іпотеки не перевищує розмір заборгованості за кредитом. У відповідності до положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні положення закріплені також ч.3 ст.109 ЖК України. У відповідності до п. 43 постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. На виконання вищевказаних вимог закону, 26.02.2014 року за вих. №№0-86-6421 БТ, 0-86-6422 БТ банком на адресу відповідачів були направлені вимоги про виселення із наданням строку у 30 днів з дня отримання вимоги для здійснення виселення, які були отримані відповідачами 03.03.2013 року, що підтверджується підписами у відповідних кур'єрських накладних. Щодо посилань представника [PERSON] на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII, а також на реєстрацію у спірному будинку малолітньої дитини, як на підстави для відмови в задоволенні позову банку, то суд вважає їх неспроможними в якості доводів в обґрунтування заперечень проти позову з огляду на наступне. Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З аналізу положень зазначеного закону вбачається, що ним встановлюється заборона за певних умов на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки. Як вже зазначалося вище, п.28 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже, наявність в іпотечному договорі зазначеного застереження свідчить про те, що підписанням іпотечного договору іпотекодавець засвідчив надання своєї згоди іпотекодержателю на прийняття останнім одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору та вимог чинного законодавства України. За своїм змістом зазначене в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя цілком відповідає вимогам ст.ст. 626-628 ЦК України, тобто становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, при цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Враховуючи обмеження повторного звернення до суду, встановлене ч.2 ст.122 ЦПК України, а також тимчасовість Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (п.3), суд приходить до висновку що зазначений закон не скасовує права кредитора на забезпечення виконання боргу за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна, а відтак не може слугувати підставою для відмови в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Слід зазначити, що фактичне звернення стягнення на майно відбуватиметься на стадії виконання рішення суду, тож в рамках судового захисту прав банку як іпотекодержателя посилання на вищевказаний закон є передчасним. Щодо реєстрації у спірному будинку малолітньої дитини, а саме: [PERSON], [INFO], то, як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено представником відповідачки, дитина була зареєстрована у спірному будинку після укладення договору іпотеки. Крім того, в матеріалах справи наявна відповідь Державного нотаріального архіву ГУ юстиції в Одеській області №656/01-20 від 16.07.2014 року на запит суду, в якій зазначено, що в документах приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] щодо посвідчення договору іпотеки відсутні будь-які документи, які б підтверджували реєстрацію в будинку неповнолітніх осіб, або право користування ним. (а.с.208) Таким чином, на момент передання будинку в іпотеку, в ньому не було зареєстровано дітей. Більше того, реєстрація дитини в будинку, що є предметом іпотеки, не мала відбуватись без згоди банку, як іпотекодержателя, у відповідності до п.16 договору іпотеки, однак відповідних звернень з боку відповідачів до банку не надходило. За таких обставин, права дитини при зверненні стягнення на спірний будинок, в якому вона проживає, не порушуються, оскільки на момент передання будинку в іпотеку банку дитина в ньому не проживала. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що ринкова вартість предмета іпотеки не перевищує загальну суму заборгованості за кредитом; позивачем виконано всі вимоги, передбачені чинним законодавством при зверненні стягнення на предмет іпотеки; заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною; вимоги позивача про погашення заборгованості, згодом - про виселення - залишені відповідачами без виконання, а також враховуючи безпідставність заперечень проти позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ Акціонерний Банк «Південний» про визнання права власності на предмет іпотеки та виселення. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved