Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

05 лютого 2019 року позивачка звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною заявою, посилаючись на те, що між нею та відповідачкою 12 червня 2013 року був укладений договір безпроцентної позики, згідно якого вона передала [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень терміном по 01.10.2018 року. У зв'язку із тим, що відповідачка не повернула позику у встановлений строк, позивачка в позовній заяві просить суд визнати за нею право власності на належне відповідачу нерухоме майно в порядку пункту 2.5. зазначеного договору безпроцентної позики, а саме: на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 110,8м.кв., житловою площею 62,6м.кв., який в цілому складається з: житлового будинку під літерою «А», цокольного поверху під літерою «А1», веранди під літерою «а», входу у підвал під літерою «а1», балкону під літерою «а2», крильця, літньої кухні під літерою «Б», підвалу під літерою «б1», мансарди під літерою «Б1», навісу під літерою «б», бані під літерою «В», сараю під літерою «Г», вбиральні під літерою «Д», балкону, споруд № 1-6, І, розташований за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 25.12.2003р. (видане згідно рішенню виконкому Великодолинської селищної ради від 19.12.2003р. № 526, записано в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № 1029 від 25.12.2003р. Овідіопольським бюро технічної інвентаризації). В судове засідання позивачка не з'явилася, однак її представником подано заяву, відповідно до якої представник просив слухати справу за її відсутністю, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, якою позов [PERSON] визнає у повному обсязі, просить слухати справу за її відсутністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, якою не заперечувала проти задоволення позову на користь [PERSON], просила слухати справу за її відсутністю. Суд, враховуючи заяви, подані сторонами по справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з'ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом встановлено наступні фактичні обставини. 12 червня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень терміном по 01.10.2018 року. На підтвердження передачі грошових коштів відповідачкою була складена розписка. Після спливу строку виконання своїх зобов'язань згідно договору безпроцентної позики від 12.06.2013 року, [PERSON] так і не повернула надані їй грошові кошти. Договір безпроцентної позики був укладений у простій письмовій формі, спору щодо дійсності правочину між сторонами немає. З жовтня 2018 року позивачка неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням повернути грошові кошти, але за відсутності коштів відповідачка не виконує умови укладеного договору. Будь-яких інших додаткових правочинів між сторонами щодо строків і порядку повернення грошових коштів укладено не було. У відповідності із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори, - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно ст. 204 ЦК України договори, укладені між сторонами по справі, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та вони не визнані судом недійсними, тому зобов'язання за цими договорами мають виконуватися належним чином. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1048 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до 6 статті Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до пункту 2.5. договору безпроцентної позики сторони узгодили порядок повернення позичених коштів як шляхом їхгрошового еквівалента, так і шляхом передачі позивачу у власність нерухомого майна, яке належить відповідачу на праві приватної власності. Під нерухомим майном, вказаним в пункті 2.5. договору сторони домовилися вважати житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 110,8м.кв., житловою площею 62,6м.кв., розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Великодолинське, вул. Нова, 35. Вказаний об'єкт нерухомості належить позичальнику (відповідачу по справі) на підставі свідоцтва про право власності від 25.12.2003р. (видане згідно рішенню виконкому Великодолинської селищної ради від 19.12.2003р. № 526, записано в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № 1029 від 25.12.2003р. Овідіопольським бюро технічної інвентаризації) - п.2.5.1. договору безпроцентної позики. Таким чином, сторонами договору безпроцентної позики від 12.06.2013р. було передбачено передачу у власність житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами у разі не повернення позикових коштів від боржника до кредитора в рахунок заборгованості. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що позивачка по справі, починаючи з 05 березня 1979 року є зареєстрованою та фактично проживає у [ADDRESS], хоча він зареєстрований на відповідачку, її рідну сестру, [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про право власності від 25.12.2003р. Відповідно до довідки, складеної землевпорядником Великодолинської селищної ради від 01.02.2019р. за вих. № 05/1-119, земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок [ADDRESS], нікому не передавалася, кадастровий номер не присвоювався, вона знаходиться у фактичному користуванні, площа її складає орієнтовно 0,0750га. При укладанні договору безпроцентної позики від 12.06.2013 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (третя особа по справі). 12.06.2013р., тобто у день підписання договору безпроцентної позики та отримання грошових коштів, [PERSON] надав свою згоду на вчинення відповідачкою такої угоди, про що ним особисто складено відповідну заяву. Додатково [PERSON] надав письмову заяву, в якій він стверджує, що житловий будинок №35 з господарчими будівлями та спорудами, розташований по вул. Нова в смт. Великодолинське, належить його дружині (відповідачці за позовом) на праві особистої приватної власності, і він не претендує на отримання Ѕ частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цей будинок. Така заява посвідчена 01.06.2018 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Білобровою О.М. і зареєстрована в реєстрі за №143. Постановою № 5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" в п. 5 передбачено, що при вирішенні питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Аналогічне визначення "нерухоме майно" міститься у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно частини 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. При ухвалення даного рішення судом враховано аналогічні за своєю правовою природою спори, які розглядалися іншими судами України, а саме: рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2011р. по справі № 2-2476/11, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2011р. по справі № 2-2930/11, рішення Южного міського суду Одеської області від 29.11.2012р. по справі № 1533/1546/2012, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.07.2011р. по справі № 2/1522/9443/11, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2013р. по справі № 505/5426/13-ц. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved