Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

В січні 2020 року позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищеказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідач [PERSON] є власником 1/2 частки земельної ділянки площею 4,23 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 21.08.2014 року [PERSON] уклав з товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" договір оренди землі № б/н, за яким передав в оренду позивачу вищевказану частку земельної ділянки строком на 10 років. 20.03.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 20144194, яким зареєструвала право оренди на земельну ділянку за товариством. До лютого 2018 року позивач користувався земельною ділянкою у своїй господарській діяльності і належним чином сплачував відповідачу орендну плату. Проте, починаючи з лютого 2018 року [PERSON] вчиняє дії, спрямовані на позбавлення ТОВ Агрофірма "Матюші" права користування земельною ділянкою за договором оренди. 14.02.2018 року [PERSON] направив позивачу повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку та на підставі цього повідомлення, 17.02.2018 року державний реєстратор КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачов В.А. провів державну реєстрацію припинення права оренди позивача на 1/2 частки земельної ділянки. 19.02.2018 року [PERSON] уклав з ТОВ «Шамраївський цукровий завод» договір оренди №б/н цієї ж земельної ділянки. ТОВ Агрофірма "Матюші" звернулося до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2019 року у справі № 357/11330/18 позов ТОВ Агрофірма "Матюші" був задоволений частково. Водночас, після звернення позивача до суду з метою ускладнення виконання судового рішення у справі № 357/11330/18 між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року, згідно з яким ТДВ «Шамраївський цукровий завод» фактично повторно отримав право використовувати 1/2 частки земельної ділянки для здійснення сільськогосподарської діяльності. 06.03.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" Євко Володимир Володимирович прийняв щодо 1/2 частки земельної ділянки рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45842644, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30588027. Вважають, що оспорюваний договір укладений з порушенням норм законодавства та Договору оренди, укладеного між ТОВ Агрофірма "Матюші" та [PERSON] , а державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо Земельної ділянки за ТДВ "Шамраївський цукровий завод" проведено з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому, позивач просить суд визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року, укладений між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" щодо 1/2 частки земельної ділянки площею 4,23 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30588027, внесений щодо 1/2 земельної ділянки площею 4,23 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 15:57:57, стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ Агрофірма "Матюші" понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 11 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 24 березня 2020 року відповідачем ТДВ «Шамраївський цукровий завод» направлено відзив на позовну заяву, який мотивували тим, що твердження позивача щодо порушених прав на земельну ділянку не відповідають дійсності, оскільки відповідно до законодавства право оренди виникає виключно з моменту державної реєстрації цих прав, а у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки, тому і відсутнє порушення, оскаржуваним договором та рішенням державного реєстратора, прав ТОВ Агрофірма «Матюші» і як наслідок відсутній інтерес позивача, як заінтересованої особи, щодо оскарження правочину укладеного між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод». ТДВ «Шамраївський цукровий завод» мало правомірні очікування щодо належного оформлення права оренди та/або емфітевзису на земельну ділянку, після припинення права оренди земельної ділянки за ТОВ Агрофірма «Матюші», тому потребують захисту з боку суду. В позовній заяві позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що зміст оскаржуваного правочину суперечить чинному законодавству, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Крім того, при реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) державний реєстратор діяв у повній відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Правовий аналіз положень закону свідчить про те, що договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими самими сторонами та щодо однієї земельної ділянки не суперечить чинному законодавству. А тому просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 30 березня 2020 року представником позивача направлено заяву про зміну предмета позову, в якій зазначено, що після подання товариством позову набрав чинності Закон України № 340-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким було внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з якими ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. На підставі наведеного, позивачем позовні вимоги доповнено вимогою про припинення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) ТОВ «Шамраївський цукровий завод» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025. 31 березня 2020 року представник позивача направила відповідь на відзив, в якій зазначила, що підставою набуття права оренди земельної ділянки є укладений між власником земельної ділянки (орендодавцем) і орендарем договір оренди землі. Доводи відповідача, що припинення державної реєстрації права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» зумовило припинення права оренди товариства є безпідставними, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права оренди, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. (постанови Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №917/410/18, від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, від 05.06.2019 року у справі № 392/1829/17). Більше того, дійсність договору оренди землі і права оренди товариства, що виникло на його підставі, було підтверджено в межах розгляду судової справи № 357/11330/18, у зв`язку з чим ці обставини не підлягають доказуванню при розгляді судом цього позову відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Разом з тим, зазначає, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки незалежно від того, чи такі права набувають одночасно однією особою чи різними особами. З огляду на це незаконним є і проведення державної реєстрації права емфітевзису на земельну ділянку за наявності вже зареєстрованого права оренди щодо цієї ж земельної ділянки, оскільки створюватиме суперечність між цими правами, що відповідно до п.5 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови у державній реєстрації. 13 травня 2020 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші», третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі, який ухвалою суду від 15 травня 2020 року було повернуто позивачу. 13 травня 2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, який за своїм змістом аналогічний відзиву відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод». 18 травня 2020 року представником позивача направлено відповідь на відзив відповідача [PERSON] , яка за своїм змістом аналогічна відповідді на відзив відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод». 01 грудня 2020 року судом отримано заяву ТОВ Агрофірма «Матюші» про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 02.12.2020 року була задоволена та вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, загальною площею 4,23 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025, що розташована в межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 205317232204. 11 грудня 2020 року представник відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод» - адвокат Козачков В.Л., подав письмові пояснення, в яких зазначив, що позивач не надав оригінал договору оренди від 21.08.2014 року, який укладений між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] , тому у ТДВ «Шамраївський цукровий завод» є сумніви щодо наявності вказаного оригіналу договору, тому його копія являється недостовірним доказом та має бути визнана судом недопустимим доказом і не може бути прийнята до уваги. Крім того договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими самими сторонами та щодо однієї тієї ж земельної ділянки не суперечить чинному законодавству. В позовній заяві позивач взагалі не зазначив підстав невідповідності дій державного реєстратора вимогам Закону. Разом з тим, вказував, що в ході розгляду справи та для винесення законного та обґрунтованого рішення, слід встановити, коли саме набув чинності Договір оренди землі № б/н від 21.08.2014 року, укладений між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] та коли цей договір припинив свою дію. Також, слід встановити факт отримання позивачем земельної ділянки в користування. П. 16 Договору оренди землі на який посилається ТОВ Агрофірма «Матюші» передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 денний строк після державної реєстрації права оренди за актом її приймання-передачі. Проте, між сторонами Договору оренди землі, який було укладено між власником земельної ділянки та ТОВ Агрофірма «Матюші», даний акт не укладався. Отже, не укладення (відсутність) даного акту приймання-передачі після проведення державної реєстрації договору оренди землі, дає підстави стверджувати, що позивач не прийняв у користування земельну ділянку [PERSON] . Речове право за ТОВ Агрофірма «Матюші» було припинено і воно не було поновлене, а ні станом на дату укладення оспорюваного правочину, а ні на дату звернення позивача до суду. Отже, позивач не мав речового права на нерухоме майно - права оренди на земельну ділянку [PERSON] , яке підлягає захисту. Із припиненням речового права на оренду земельної ділянки у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки. А тому, оскільки у ТОВ Агрофірма «Матюші» відсутнє право оренди земельної ділянки, про що і вказує сам позивач в позовній заяві, то й відповідно відсутнє порушення, оскаржуваним договором та рішенням державного реєстратора, прав ТОВ Агрофірма «Матюші» і як наслідок відсутній власний інтерес позивача, як заінтересованої особи, щодо оскарження правочину укладеного між [PERSON] та ТДВ «Шамраївський цукровий завод», що в свою чергу є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи, підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а саме позивач вказує про те, що змушений звернутися до суду з даним позовом, з метою відновлення права користування земельною ділянкою [PERSON] , вважаючи, що ця земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні ТДВ «Шамраївський цукровий завод» без установлених законом підстав. Тож, у даному випадку ефективним способом захисту права користування земельною ділянкою, яке позивач, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зокрема шляхом подання негаторного позову про повернення в користування (витребування) такої земельної ділянки, тому в позові слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. 11 лютого 2020 року представником відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод» письмові пояснення та клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу. В обґрунтування клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу останній зазначав, що розмір заявлених витрат, який є неспівмірним із розглядом даної справі в суді першої інстанції. Годину своєї роботи представник позивача оцінює у розмірі 893,55 грн. за 1 годину втраченого часу. На сьогоднішній день середня заробітна плата за місяць ( 40 годинний робочий тиждень ) адвоката ( юриста на підприємстві складає 25 000 гривень. отже година роботи - 210 грн., що майже в п`ять разів менше за заявлену ціну. Також, при розгляді цього клопотання суду необхідно врахувати, що аналогічних позовних заяв, які були подані ТОВ Агрофірма «Матюші» до Білоцерківського міськрайонного суду, в яких представниками є [PERSON] , [PERSON] більше 40 і всі вони ідентичні за змістом та мають однаковий предмет та підстави позову. При визначені суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Просив у разі задоволення позовних вимог, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів, до 5000 гривень. Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року підготовче провадження по вказаній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , ТДВ «Шамраївський цукровий завод», державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. та його представник в судове засідання не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ТОВ Агрофірма «Матюші» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Так, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що відповідач [PERSON] є власником 1/2 частки земельної ділянки розміром 4,23 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220483500:03:003:0025, розташованої у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області /а.с. 10-11/ Встановленим є те, що 21.08.2014 року між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] було укладено Договір оренди землі №б/н /а.с. 8-9/, за яким останній передав позивачу в оренду 1/2 земельної ділянки площею 4,23 га з кадастровим номером: 3220483500:03:003:0025 строком на 10 років, зі сплатою орендної плати, яка нараховується та видається орендарем в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 1913,84 грн. Додаткові умови: оранка, культивація , збір зернових на присадибній ділянці орендодавця площею до 0,30 га буде проводитись безкоштовно, надання автомобіля для доставки хворого до лікувального закладу, надання допомоги на лікування, при наявності документа та заяви, в розмірі 200 (двісті) гривень, в разі смерті Орендодавця допомога на поховання в розмірі 500 (п`ятсот) гривень або продукти на дану суму на підставі заяви особи, що займається похованням. Обчислення розміру орендної плати на землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості землі, без врахування індексів інфляції. Орендна плата видається у строк до 31 грудня поточного року. Видача грошей, продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відомістю на видачу грошей, продукції та послуг. Розмір орендної плати переглядається 1 раз на 5 років за взаємною згодою сторін. За п.32 цього договору оренди землі дія договору припиняється шляхом його розірвання за : взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором ; внаслідок випадкового знищення чи пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, передбачених законом. Відповідно до п.33 договору розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є несплата в повному обсязі орендної плати в строки, встановлені договором. Встановлено, що в березні 2018 року позивач отримав від [PERSON] повідомлення про розірвання Договору оренди з позивачем в односторонньому порядку за вих. № б/н від 14.02.2018 року, яке мотивоване невиконанням ТОВ Агрофірма «Матюші» зобов`язань щодо сплати орендної плати за 2016, 2017 роки /а.с. 17/ 17.02.2018 року на підставі повідомлення [PERSON] про розірвання договору оренди землі реєстратор Київської обласної філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачов В.А. прийняв рішення про державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на земельну ділянку з індексним номером 39732790 /а.с. 37 звор. стор./ Встановлено, що 19.02.2018 року [PERSON] уклав з Товариством з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» договір оренди землі б\\н, за яким передав останньому в оренду вищевказану земельну ділянку. 20.02.2018 року на підставі повідомлення [PERSON] про розірвання договору оренди землі реєстратор Київської обласної філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачов В.А. прийняв рішення про державну реєстрацію права оренди ТДВ «Шамраївський цукровий завод» на земельну ділянку з індексним номером 39778411 /а.с. 37 звор. стор./ Встановлено, що не погодившись із вищезазначеним, ТОВ Агрофірма "Матюші" у вересі 2018 року звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору оренди землі № б/н від 21.08.2018 року, укладеного між ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] , і скасування рішень про державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на земельну ділянку та про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за відповідачем ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2019 року у справі № 357/11330/18 позов ТОВ Агрофірма "Матюші" було задоволено частково. Визнано недійсним, вчинений [PERSON] односторонній правочин щодо розірвання в односторонньому порядку Договору оренди № б/н від 21.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші», оформлений повідомленням [PERSON] за вих. № б/н від 14.02.2018 року; визнано недійсним Договір оренди землі № б/н від 19.02.2018 року, укладений між [PERSON] та Товариством з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки площею 4,2300 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а. с.27-32/ Постановою Київського апеляційного суду від 16.07.2020 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2019 року скасовано в Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року скасувати в частині відмови позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ухвалено нове судове рішення, яким позов ТОВ Агрофірма «Матюші» задовольнено. Скасовано рішення державного реєстратора Київської обласної філії Комунального Підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачова В`ячеслава Анатолійовича про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди: індексний номер 39778411 від 20 лютого 2018 року. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Судовими рішеннями було встановлено, що у [PERSON] були відсутні підстави для розірвання договору оренди з підстав не виконання ТОВ Агрофірма «Матюші» умов договору оренди. З врахуванням наведеного, односторонній правочин вчинений [PERSON] про дострокове розірвання Договору оренди від 21.08.2014 підлягає визнанню недійсним на підставі норм частини першої статті 203, частин першої та третьої статті 215 ЦК України не лише з огляду на порушення [PERSON] процедури такого розірвання, але і у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, які свідчили б про наявність підстав для такого розірвання. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що під час перебування вищезазначеної цивільної справи на розгляді в суді, між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року, згідно з яким відповідач ТДВ «Шамраївський цукровий завод» отримав право використовувати спірну земельну ділянку для здійснення сільськогосподарської діяльності /а. с.33-34/. 06 березня 2019 року державний реєстратор Комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" Євко Володимир Володимирович прийняв щодо земельної ділянки рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45842644 /а. с. 35/, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30588027, зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи копією інформаційної довідки з ДРРПНМ щодо земельної ділянки, рішенням Державного реєстратора та оспорюваного договору, отриманих адвокатом Ружицьким О.А. /а.с. 36/. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом позивач вважає, що оспорюваний договір укладений з порушенням норм законодавства та Договору оренди, укладеного між ТОВ Агрофірма "Матюші" та відповідачем [PERSON] , а державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо земельної ділянки за відповідачем ТДВ «Шамраївський цукровий завод» проведено з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання договору оренди № б/н від 21.08.2014 року між позивачем та [PERSON] свідчить про те, що останній всі умови даного Договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Положення ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України гарантують, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Норми ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 152 ЗК України визначають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (угоди). У ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З цієї норми слідує, що правом звернення до суду з вимогами про недійсність правочину має одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" заінтересованою є особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16 роз`яснив, що власний інтерес заінтересованої особи у такому випадку полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У ст. 1 Закону України від 06.10.1998 року № 161-ХІV "Про оренду землі" (далі - Закон № 161-ХІV) визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до абзацу першого ч. 1 ст. 792 ЦК України, ст. 13 Закону № 161-ХІV за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 6 Закону № 161-ХІV право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. У п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до ДРРПНМ. Встановлено, що договір оренди, укладений між ТОВ Агрофірма "Матюші" та [PERSON] , є дійсним, у судовому порядку не оспорювався, строк оренди за ним не закінчився, а тому відповідно до положень ст. 629 ЦК України він підлягає обов`язковому виконанню сторонами. Будь-які підстави для його розірвання або припинення відсутні. Зазначені обставини були встановлені та підтверджені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 16.07.2020 року, які в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Отже, укладення відповідачем [PERSON] оспорюваного договору за наявності дійсного Договору оренди свідчить про наявність у нього протиправного наміру відмовитися в односторонньому порядку від виконання цього договору з метою передачі земельної ділянки у користування відповідачу ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону № 161-XIV договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін, а на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. У ч. 4 ст. 31 Закону № 161-XIV передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Припинення або розірвання договору оренди землі з підстав, що не передбачені законом або договором, в тому числі з підстав передачі земельної ділянки в користування іншій особі, не допускається і суперечить нормам ст. 31 Закону № 161-XIV. Отже, укладення власником земельної ділянки договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з іншою особою не припиняє дію договору оренди землі, який був укладений раніше. Відтак, укладення відповідачем [PERSON] оспорюваного договору з ТДВ "Шамраївський цукровий завод" не припинило дію договору оренди з позивачем. Згідно з приписами п. "б" ч. 1 ст. 95 ЗК України, ч. 2 ст. 25 Закону № 161-XIV орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Цьому праву кореспондує обов`язок орендодавця не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, встановлений у ч. 2 ст. 24 Закону № 161-XIV. З системного аналізу цих норм, а також норм абзацу першого ч. 1 ст. 792 ЦК України, ст. ст. 1, 13 Закону № 161-XIV слідує, що за своєю правовою природою оренда землі передбачає передачу земельної ділянки у строкове платне володіння і користування одній особі - орендарю. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 395, ст. 407 ЦК України, ст. 102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є речовим правом на чуже майно, яке надає землекористувачу право користуватися чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, і право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки. Відповідно до ч. 6 ст. 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може передаватися у володіння та користування іншій особі лише орендарем, лише за згодою орендодавця і лише на праві суборенди (крім випадків, визначених законом). Відтак, чинне законодавство України не передбачає право власника земельної ділянки, яка вже передана в оренду, передавати її у користування іншій особі, ніж орендар, у тому числі на праві емфітевзису, що підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.05.2018 року у справі № 379/672/16-ц та від 23.07.2018 року у справі № 390/1736/16-ц. Таким чином, ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] не мали права укладати оспорюваний договір, оскільки на момент його укладення був дійсним договір оренди між ТОВ Агрофірма "Матюші" та [PERSON] б/н від 21.08.2014 року. Отже, укладення [PERSON] оспорюваного договору з ТДВ "Шамраївський цукровий завод" суперечить нормам ч. 6 ст. 93, п. "б" ч. 1 ст. 95 ЗК України, ч. 2 ст. 24, ч. 2 ст. 25, ст. 31 Закону № 161-XIV та умовам договору оренди, адже перешкоджає ТОВ Агрофірма "Матюші" користуватися земельною ділянкою і тим самим позбавляє його права користуватися нею та самостійно господарювати на ній за відсутності підстав для припинення або розірвання укладеного ним договору оренди. Вказане є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ч.2 ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В даному випадку, позивач не є стороною договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( емфітевзис ) № б/н від 05.01.2019 року, але разом з тим позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його переважне право на використання спірної земельної ділянки. Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016 року у справі № 6-2540цс16. А тому, обраний позивачем спосіб захисту його прав узгоджується з нормами діючого законодавства та встановленими по справі обставинами. Як наслідок недійсності правочину, позивач просить суд скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) товариства з додатковою відповідальністю "Шамраївський цукровий завод" щодо 1/2 земельної ділянки площею 4,23 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 205317232204), номер запису про інше речове право: 30588027, дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 15:57:57. У відповідності до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Слід зазначити, що з 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 ЗУ № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, змінюючи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Наведена вище правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 28.10.2020 року № 910/10963/19. Разом з тим, як було встановлено судом, ТОВ «Агрофірма «Матюші» в обґрунтування позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права користування земельною ділянкою (емфітевзису), посилається на порушення його прав як дійсного орендаря зазначеної земельної ділянки, однак, позивач не обґрунтовує підстави позовних вимог до державного реєстратора Євко В.В. Слід зазначити, що у ДРРПНМ, у відповідності до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16.07.2020 року по справі № 357/11330/18, не було відновлено запис про державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» та державний реєстратор Євко В.В. не мав відомостей про зареєстровані /відновлені/ речові права позивача, тобто не існувало перешкод для проведення державної реєстрації Договору (емфітевзис) від 05.01.2019 року. Таким чином, встановленим є те, що спір у даній справі виник між ТОВ Агрофірма «Матюші» та [PERSON] , ТДВ «Шамраївський цукровий завод», а держреєстратор КП «Агенції адміністративних послуг» Євко В.В. є неналежним відповідачем у даній справі, а тому у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, де зокрема, зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Аналогічні правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17, постанові Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі № 357/ 7734/18. Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05.01.2019 року, укладений між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" щодо 1/2 земельної ділянки площею 4,23 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0025 та відмови в задоволенні вимог до державного реєстратора КП «Агенція адмінпослуг» Євко В.В. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають до часткового задоволення. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь ТОВ Агрофірма «Матюші» судові витрати по справі, які складаються з судового збору та коштів за надану позивачу правову допомогу на загальну суму 31 649 грн. 34 коп., що підтверджено відповідними квитанціями. Представник відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод» заперечив розмір судових витрат - оплату послуг адвоката позивача, подав письмово викладені клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, вказавши на необґрунтованість гонорару адвоката та порушення принципу розумності і співмірності при визначенні гонорару. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. В Додаткових угодах до Договору про надання правової допомоги №18/12-06 від 22.10.2018 року, встановлено розмір винагороди адвоката та порядок здійснення оплати. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Стороною відповідача не надано жодного доказу в спростування розміру витрат на правничу допомогу сторони позивача, а викладено припущення щодо розміру гонорару адвоката при розгляді такої справи. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд не вбачає підстав для зміни ціни договору про надання правової допомоги чи підстав зменшення розміру витрат на правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір про надання правничої допомоги; додаткові угоди, платіжні доручення в підтвердження оплати юридичних послуг і правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку. Розмір судових витрат, по 15 824 грн. 67 коп., що підлягають стягненню з кожного відповідача, не можна вважати неспівмірним, чи необґрунтованим. Щодо вимоги представника позивача про солідарне стягнення судових витрат з відповідачів суд зазначає наступне. Як вже зазначалось, відповідно до ч.1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (ст. ст. 541-544 ЦК України). Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо. Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом. Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору. З аналізу вказаних норм вбачається, що солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, законом не передбачено. Таким чином, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що у відповідності до положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем необхідно стягнути з відповідачів [PERSON] та Товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» у розмірі 31 649 грн. 34 коп. в рівних частках, а саме по 15 824 грн. 67 коп. з кожного відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial