Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~Університет митної справи та фінансів 07 лютого 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг та штрафних санкцій та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що наказом Університету митної справи та фінансів від 16 серпня 2017 року № 515кс [PERSON] було зараховано із 01 вересня 2017 року студентом І курсу освітнього ступеня "магістр" денної форми навчання за спеціальністю 076 "Підприємництво, торгівля та біржова діяльність" на навчання за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб; у цей же день між Університетом в особі т. в. о. ректора [PERSON] та відповідачем було укладено договір про надання освітніх послуг Університетом митної справи та фінансів № 779 від 16 серпня 2017 року. Протягом вересня-грудня 2017 року відповідачеві надавалася освітня послуга, визначена договором від 16 серпня 2017 року. Наказом Університету від 20 грудня 2017 № 995кс 17 відповідача було відраховано зі складу студентів Університету за невиконання навчального плану; станом на день звернення до суду відповідачем не оплачено вартість освітньої послуги за І семестр 2017/18 навчального року в розмірі 6000.00 грн.. Відповідно до пункту 1 договору від 16 серпня 2017 року предметом договору є надання Університетом відповідачеві освітньої послуги у галузі вищої освіти за ступенем магістра за денною формою навчання у період із 01 вересня 2017 року по 31 січня 2019 року; пунктом 3 договору від 16 серпня 2017 року визначено, що Університет має право вимагати від відповідача своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановленому цим договором; пункт 4 цього договору встановлює, що відповідач зобов'язаний своєчасно зносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановлених цим договором; згідно з пунктом 9 вказаного договору від 16 серпня 2017 року загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 18000 грн., із них 12000 грн. складає вартість 1-2 семестру (2017/18 навчальний рік), 6000 грн. становить вартість III семестру (2018/19 навчальний рік); пункт 10 вказаного договору визначає, що відповідач вносить плату при укладанні договору безготівково на рахунок Університету одноразово за рік або частинами - по семестрах. Здійснення плати за освітню послугу повністю або частково (по семестрах) має відбуватися у такі терміни: за весь рік або за першу половину навчального року - до 01 вересня; за другу половину навчального року - до 01 лютого; датою оплати за надані освітні послуги є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок Університету. Таким чином, відповідач мав не пізніше 31 серпня 2017 року включно перерахувати на розрахунковий рахунок Університету грошові кошти у мінімальному розмірі 6000 грн. (вартість одного навчального семестру згідно з договором від 16 серпня 2017 року). Відповідачем зазначений обов'язок виконано не було, про що свідчить наявність заборгованості станом на день звернення до суду відповідно до оборотньо-сальдової відомості його особового рахунку. Підпунктом 4 пункту 16 договору від 16 серпня 2017 року встановлено, що цей договір розривається, у тому числі у разі відрахування відповідача з Університету згідно із законодавством. Розірвання договору в цьому випадку носить позапроцесуальний характер та не потребує звернення до суду (підстави розірвання договору за рішенням суду викладені у підпункті 5 цього ж пункту). Отже, договір від 16 серпня 2017 року було розірвано 20 грудня 2017 року внаслідок видання наказу Університету № 995кс про відрахування відповідача. Відповідно до пункту 6 договору від 16 серпня 2017 року відповідач зобов'язаний дотримуватися обов'язків, передбачених статтю 63 Закону України "Про вищу освіту". Згідно статті 63 Закону України "Про вищу освіту" особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов'язані дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти, виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями, виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Водночас, пунктом 2 наказу Університету від 19 грудня 2017 року № 990 кс визначено, що відповідача відраховано із складу студентів Університету за невиконання навчального плану. Невиконання навчального плану є порушенням передбаченого статтею 63 Закону України "Про вищу освіту" обов'язку здобувача вищої освіти виконувати вимоги індивідуального навчального плану. Відповідно до пункту 14 договору від 16 серпня 2017 року у разі дострокового розірвання договору у зв'язку із порушенням відповідачем як замовником договірних зобов'язань або ним же як одержувачем освітньої послуги обов'язків, визначених статтею 63 Закону України "Про вищу освіту", кошти, що були внесені відповідачем, залишаються в Університету та використовуються для виконання його статутних завдань. Зважаючи на підстави відрахування відповідача, останнє не припиняє його обов'язку оплатити освітню послугу за договором від 16 серпня 2017 року у мінімальному розмірі 6000 грн. Вказаному обов'язку відповідача кореспондує право Університету вимагати стягнення зазначених коштів у судовому порядку. Крім того, пункт 11 договору від 16 серпня 2017 року визначає, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань цього договору сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим договором. Пункт 12 вказаного договору від 16 серпня 2017 року визначає, що за несвоєчасну оплату освітніх послуг за кожен день прострочення перерахування указаних коштів відповідач сплачує Університету пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв лілового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Абзац перший частини першої статті 530 ЦК України вказує, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із урахуванням вказаних норм Університетом, крім основної заборгованості, заявляється вимога про стягнення відповідних сум пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних. Розрахунок сум вищезазначеного і заборгованості станом на день звернення до суду додано. Отже, гроші відповідачем фактично отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач прохав стягнути з відповідача вказаний борг з передбаченими договором сторін і законом санкціями, втратами, судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, проти позовних вимог не заперечувала, погодилася з викладеними в позові обставинами, просила справу розглянути за наявними матеріалами по закону і не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що дійсно наказом Університету митної справи та фінансів від 16 серпня 2017 року № 515кс [PERSON] було зараховано із 01 вересня 2017 року студентом І курсу освітнього ступеня "магістр" денної форми навчання за спеціальністю 076 "Підприємництво, торгівля та біржова діяльність" на навчання за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб; у цей же день між Університетом в особі т. в. о. ректора [PERSON] та відповідачем було укладено договір про надання освітніх послуг Університетом митної справи та фінансів № 779 від 16 серпня 2017 року. Протягом вересня-грудня 2017 року відповідачеві надавалася освітня послуга, визначена договором від 16 серпня 2017 року. Наказом Університету від 20 грудня 2017 № 995 кс 17 відповідача було відраховано зі складу студентів Університету за невиконання навчального плану; станом на день звернення до суду відповідачем не оплачено вартість освітньої послуги за І семестр 2017/18 навчального року в розмірі 6000.00 грн.. Відповідно до пункту 1 договору від 16 серпня 2017 року предметом договору є надання Університетом відповідачеві освітньої послуги у галузі вищої освіти за ступенем магістра за денною формою навчання у період із 01 вересня 2017 року по 31 січня 2019 року; пунктом 3 договору від 16 серпня 2017 року визначено, що Університет має право вимагати від відповідача своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановленому цим договором; пункт 4 цього договору встановлює, що відповідач зобов'язаний своєчасно зносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановлених цим договором; згідно з пунктом 9 вказаного договору від 16 серпня 2017 року загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 18000 грн., із них 12000 грн. складає вартість 1-2 семестру (2017/18 навчальний рік), 6000 грн. становить вартість III семестру (2018/19 навчальний рік); пункт 10 вказаного договору визначає, що відповідач вносить плату при укладанні договору безготівково на рахунок Університету одноразово за рік або частинами - по семестрах. Здійснення плати за освітню послугу повністю або частково (по семестрах) має відбуватися у такі терміни: за весь рік або за першу половину навчального року - до 01 вересня; за другу половину навчального року - до 01 лютого; датою оплати за надані освітні послуги є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок Університету. Таким чином, відповідач мав не пізніше 31 серпня 2017 року включно перерахувати на розрахунковий рахунок Університету грошові кошти у мінімальному розмірі 6000 грн. (вартість одного навчального семестру згідно з договором від 16 серпня 2017 року). Відповідачем зазначений обов'язок виконано не було. Підпунктом 4 пункту 16 договору від 16 серпня 2017 року встановлено, що цей договір розривається, у тому числі у разі відрахування відповідача з Університету згідно із законодавством. Розірвання договору в цьому випадку носить позапроцесуальний характер та не потребує звернення до суду (підстави розірвання договору за рішенням суду викладені у підпункті 5 цього ж пункту). Отже, договір від 16 серпня 2017 року було розірвано 20 грудня 2017 року внаслідок видання наказу Університету № 995 кс про відрахування відповідача. Відповідно до пункту 6 договору від 16 серпня 2017 року відповідач зобов'язаний дотримуватися обов'язків, передбачених статтю 63 Закону України "Про вищу освіту". Згідно статті 63 Закону України "Про вищу освіту" особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов'язані дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти, виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями, виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Водночас, пунктом 2 наказу Університету від 19 грудня 2017 року № 990 кс визначено, що відповідача відраховано із складу студентів Університету за невиконання навчального плану. Невиконання навчального плану є порушенням передбаченого статтею 63 Закону України "Про вищу освіту" обов'язку здобувача вищої освіти виконувати вимоги індивідуального навчального плану. Відповідно до пункту 14 договору від 16 серпня 2017 року у разі дострокового розірвання договору у зв'язку із порушенням відповідачем як замовником договірних зобов'язань або ним же як одержувачем освітньої послуги обов'язків, визначених статтею 63 Закону України "Про вищу освіту", кошти, що були внесені відповідачем, залишаються в Університету та використовуються для виконання його статутних завдань. Зважаючи на підстави відрахування відповідача, останнє не припиняє його обов'язку оплатити освітню послугу за договором від 16 серпня 2017 року у мінімальному розмірі 6000 грн. Вказаному обов'язку відповідача кореспондує право Університету вимагати стягнення зазначених коштів у судовому порядку. Крім того, пункт 11 договору від 16 серпня 2017 року визначає, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань цього договору сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим договором. Пункт 12 вказаного договору від 16 серпня 2017 року визначає, що за несвоєчасну оплату освітніх послуг за кожен день прострочення перерахування указаних коштів відповідач сплачує Університету пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв лілового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Абзац перший частини першої статті 530 ЦК України вказує, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із урахуванням вказаних норм Університетом, крім основної заборгованості, заявляється вимога про стягнення відповідних сум пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних. Розрахунок сум вищезазначеного і заборгованості станом на день звернення до суду додано. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. \~ \~ \~ \~В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору відповідач свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На неодноразову вимогу позивача повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Наказом Університету митної справи та фінансів від 16 серпня 2017 року № 515кс [PERSON] було зараховано із 01 вересня 2017 року студентом І курсу освітнього ступеня "магістр" денної форми навчання за спеціальністю 076 "Підприємництво, торгівля та біржова діяльність" на навчання за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб; у цей же день між Університетом в особі т. в. о. ректора [PERSON] та відповідачем було укладено договір про надання освітніх послуг Університетом митної справи та фінансів № 779 від 16 серпня 2017 року. Протягом вересня-грудня 2017 року відповідачеві надавалася освітня послуга, визначена договором від 16 серпня 2017 року. Наказом Університету від 20 грудня 2017 № 995 кс 17 відповідача було відраховано зі складу студентів Університету за невиконання навчального плану; станом на день звернення до суду відповідачем не оплачено вартість освітньої послуги за І семестр 2017/18 навчального року в розмірі 6000.00 грн.. Відповідно до пункту 1 договору від 16 серпня 2017 року предметом договору є надання Університетом відповідачеві освітньої послуги у галузі вищої освіти за ступенем магістра за денною формою навчання у період із 01 вересня 2017 року по 31 січня 2019 року; пунктом 3 договору від 16 серпня 2017 року визначено, що Університет має право вимагати від відповідача своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановленому цим договором; пункт 4 цього договору встановлює, що відповідач зобов'язаний своєчасно зносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановлених цим договором; згідно з пунктом 9 вказаного договору від 16 серпня 2017 року загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 18000 грн., із них 12000 грн. складає вартість 1-2 семестру (2017/18 навчальний рік), 6000 грн. становить вартість III семестру (2018/19 навчальний рік); пункт 10 вказаного договору визначає, що відповідач вносить плату при укладанні договору безготівково на рахунок Університету одноразово за рік або частинами - по семестрах. Здійснення плати за освітню послугу повністю або частково (по семестрах) має відбуватися у такі терміни: за весь рік або за першу половину навчального року - до 01 вересня; за другу половину навчального року - до 01 лютого; датою оплати за надані освітні послуги є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок Університету. Таким чином, відповідач мав не пізніше 31 серпня 2017 року включно перерахувати на розрахунковий рахунок Університету грошові кошти у мінімальному розмірі 6000 грн. (вартість одного навчального семестру згідно з договором від 16 серпня 2017 року). Відповідачем зазначений обов'язок виконано не було. В судовому засіданні зясовано, що кошти від позивача відповідач у вказаній сумі дійсно фактично отримав, було складено один договір (оформлений у вигляді простого письмового договору) про надання освітніх послуг та термін повернення грошей, відповідач умови вказаного договору не виконав і гроші не повернув. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання про надання освітніх послуг позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до п. 1\~ст.\~611\~ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором. Відповідач свідомо звернувся до позивача з метою отримання вказаних освітніх послуг та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися відповідач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Позивач свої зобов'язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для своїх потреб. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. \~ \~ \~ \~Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з урахуванням закону і штрафних санкцій, що передбачені договором сторін, з відповідача [PERSON] на користь Університету митної справи та фінансів заборгованість за договором про надання освітніх послуг Університетом митної справи та фінансів № 779 від 16 серпня 2017 року у розмірі 6000.00 грн., а також пеню в розмірі 710.96 грн., три проценти річних в розмірі 78.00 грн., інфляційні втрати в розмірі 311.67 грн., усього - 7106 грн. 63 коп., а також стягнути з [PERSON] на користь Університету митної справи та фінансів суму судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви у розмірі 1762 грн.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved