Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду звернулась [PERSON] з позовом до ПАТ "Комерційний банк Фінансова ініціатива" про стягнення заборгованості за договором депозиту та договору про відкриття поточного рахунку. В позові вказано, що 26/09/2014 р. сторони уклали договір банківського вкладу № 348286, відповідно до якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 142500 гривень під 26,5% річних до 30/11/2014 р. і розраховувала на отримання 351,76 гривень процентів. Однак відповідач не виконав обов`язок щодо повернення депозиту, а тому позивачка просить стягнути з нього депозит, проценти, 3% річних, інфляційні нарахування, розірвати договір про відкриття поточного рахунку, стягнути з відповідача податки та обов`язкові платежі на користь держави і судовий збір. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його з підстав, вказаних в позові. Також представник надав суду пояснення про те, що інфляційні нарахування здійснено в позові за 2014 рік, однак він вважає за необхідне для себе в майбутньому нарахувати їх ще за грудень і січень 2015 р., за лютий відповідний показник ще не визначено; в своїх поясненнях представник позивача просив не брати індекс інфляції за 2014 рік, а брати його за 2015 р. Крім цього представник позивача надав суду узагальнені пояснення про те, що обов`язок із повернення грошових коштів відповідачем не виконано, грошові кошти з депозитного рахунку переведено на поточний рахунок на підставі умов договору сторін, але грошові кошти до поточного рахунку не виплачено; мораторію на повернення грошових коштів відповідачем не існує; вважає, що банк не виконав зобов`язання ні по депозиту, ні по договору поточного рахунку; представник просив суд розірвати договір сторін про відкриття поточного рахунку; вважає, що міг би розмісти грошові кошти в будь-якому іншому банку під 25% річних, якби відповідач повернув позивачу грошові кошти; просив застосувати до спірних відносин правову позицію Верховного Суду України в справі від 29/05/2013 р. про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань; вважав, що відповідачем не сплачено грошові кошти до Державного бюджету України, а тому просив стягнути з відповідача його заборгованість зі сплати обов`язкових платежів та судовий збір. Представник відповідача подав суду письмове заперечення, відповідно до якого відповідач виконав договір банківського вкладу, оскільки саме сторони домовились про те, що після завершення договору банківського вкладу належним виконанням обов`язку з повернення грошових коштів є здійснення перерахування їх на поточний рахунок, про відкриття якого також домовились сторони. Судом встановлено наступні обставини. 26/09/2014 р. позивач та відповідач уклали договір банківського вкладу № 348286, відповідно до якого позивач передав відповідачу 142500 гривень під 26,5 % річних до 30/11/2014 р. В п. 4.2. договору банківського вкладу № 348286 сторони погодили між собою положення про те, що остаточний розрахунок Банку з Вкладником (повернення суми вкладу) у "Дату повернення" здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування на власний поточний (з використанням СПЗ) рахунок вкладника, відкритий у Банку. Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В п. 1 ст. 628 ЦК України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Таким чином договір банківського вкладу підлягає виконанню відповідно до його умов. Так, в п. 4.2. договору банківського вкладу № 348286 сторони погодили між собою положення про те, що остаточний розрахунок Банку з Вкладником (повернення суми вкладу) у "Дату повернення" здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування на власний поточний (з використанням СПЗ) рахунок вкладника, відкритий у Банку. Відповідно до інформації відповідача та виписки по рахунку банківського вкладу позивача грошові кошти за договором банківського вкладу в перший робочий день, після завершення договору було зараховано за умовами 4.2. договору банківського вкладу № 348286 на поточний рахунок позивача. Вказана обставина також не заперечувалась в позові та не заперечувалась представником позивача в судовому засіданні. Отже договір банківського вкладу виконано відповідачем належним чином, відповідно до умов договору, оскільки спосіб повернення грошових коштів сторони погодили між собою в 4.2. договору банківського вкладу № 348286 . Відповідно до п. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Оскільки договір банківського вкладу не було порушено, відповідно відповідальність за його невиконання не застосовується. В зазначеній частині позов є необґрунтованим, незаконним, він є формою зловживання правом на звернення до суду і задоволенню не підлягає. 23/12/2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №10-в-21-523 про відкриття поточного рахунку та обслуговування спеціального платіжного засобу. Відповідно до п. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. 01/12/2014 р. позивачка подала відповідачу заяву про закриття рахунку. Відповідно до п. 7.1. договору №10-в-21-523 про відкриття поточного рахунку позивач має право безперешкодно розпоряджатись грошовими коштами на "Картрахунку" з урахуванням обмежень, встановлених цим договором. Так, відповідно до п. 10.4 договору №10-в-21-523 у разі розірвання договору з ініціативи позивача він може отримати залишок грошових коштів з рахунку після спливу 45 днів з дня надання заяви про закриття рахунку, розірвання договору №10-в-21-523. Відповідно до п. 3 ст. 1075 ЦК України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Отже позивач та відповідач погодили між собою правило, відповідно до якого позивач отримує залишок грошових коштів за договором №10-в-21-523 після спливу 45 днів з дня надання заяви про закриття рахунку, тобто з 15/01/2015 р. Однак відповідач не виконав положення пункту 10.4 договору №10-в-21-523, оскільки не видав позивачу на її вимогу грошові кошти з поточного рахунку. Відповідно до п. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. В п. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В п. 1 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В п. 1 ст. 530 ЦК України вказано, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, право вимоги повернення грошових коштів за договором №10-в-21-523 виникає у позивача з 15/01/2015 р. Отже його прохання щодо стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних нарахувань за порушення зобов`язання щодо повернення залишку грошових коштів до 15/01/2015 р. суперечить умовам, укладеного позивачкою договору, не обґрунтовано правовими підставами, а тому в зазначеній частині таке прохання позивачки є незаконним і є формою зловживання правом на звернення до суду. Крім цього, позивач просив суд розірвати договір №10-в-21-523 про відкриття поточного рахунку. Відповідно до п. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Так в п. 10.2 договору №10-в-21-523 передбачено право позивача на розірвання договору за її заявою. Крім цього відповідно до п. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідну заяву про закриття поточного рахунку і видачу залишків з рахунку позивачка подала відповідачу 01/12/2014 р. Отже вказаний договір вже розірвано сторонами. Таким чином, повторному розірванню судом, після розірвання сторонами спірний договір не підлягає, оскільки в протилежному разі це б означало розірвання розірваного договору, що є правовим нігілізмом. Отже в даному випадку відсутній предмет спору. Крім цього, відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, зобов`язання щодо сплати 3% річних та інфляційних нарахувань виникає виключно у разі прострочення виконання зобов`язання боржником. Однак позивач та його представник не довели перед судом тієї обставини, що відповідач прострочив виконання договору банківського вкладу, а томі відсутні правові підстави для задоволення позову в частині прохання позивача про стягнення передбачених в ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахувань до 15/01/2015 р. Разом з цим будь-якого обґрунтованого розрахунку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних нарахувань за прострочення обов`язку з повернення грошових коштів щодо невиконання договору поточного рахунку після 15/01/2015 р. позивач суду не надав. В судовому засіданні цьому представник позивача надав пояснення про те, що він не здійснив нарахування 3% річних та інфляційних компенсацій за 2015 рік, а обчислення інфляційних за 2014 рік просив не брати до уваги. Так відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд не вправі замість позивача здійснювати обчислення позову та збирати докази замість позивача, оскільки такі дії означали б порушення загальних засад цивільних процесуальних відносин. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України саме позивач та його представник зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилались як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Крім зазначеного, необхідно вказати, що позивач безпідставно просив суд застосувати правовий висновок Верховного Суду України за постановою в справі № 6-39цс13, оскільки як зазначено в цьому судовому рішенні 3% річних та інфляційні нарахування можуть бути стягнути з відповідача, який боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання. Однак доказу прострочення виконання договору банківського вкладу позивач суду не надав. Судом встановлено, що відповідно до договору банківського вкладу, який уклали сторони його належним виконанням сторони самостійно визначили зарахування грошових коштів на поточний рахунок позивача у відповідача, договір, про відкриття і обслуговування якого добровільно уклали сторони цього спору. Також встановлено, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо повернення грошових коштів саме з поточного рахунку, які, відповідно до домовленості позивача та відповідача підлягали поверненню з 15/01/2015 року. Однак позивач розрахував 25,6 % за користування грошовими коштами з дня закінчення договору банківського вкладу і до дня подання позову, хоча саме за наполяганням позивача сторони спору домовились про завершення дії договору банківського вкладу і відмову від його продовження на новий строк. Обґрунтованого розрахунку заборгованості позивача з 15/01/2015 р. до вирішення спору позивач не надав суду. При цьому суд не вправі здійснювати обґрунтування позову замість позивача, оскільки такі дії є порушенням принципу змагальності і диспозитивності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Однак представник позивача не надав суду жодного обґрунтованого розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за період з 15/01/2015 року. При цьому він надав суду пояснення про те, що на його думку суд повинен самостійно здійснити відповідний розрахунок. Однак необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже у суду немає повноважень на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. В Справі "Воловік проти України" (Заява N 15123/03) вказано, що "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Здійснення судом розрахунку обґрунтування позову без здійснення розрахунку спростування позову означало б порушення принципу змагальності правових позицій сторін і означав би здійснення судочинства на основі визначення підстави і предмету позову судом, а не позивачем. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" в описовій частині судового рішення необхідно зазначити зміст прохання позивача, однак такий не може бути визначено з огляду на відсутність обґрунтованого розрахунку позову за проханням щодо нарахування 3% річних та інфляційних компенсацій після 15/01/2015 р. Відповідно до п. 11 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Отже, представник позивача абсолютно необґрунтовано надав пояснення про те, що суд повинен замість позивача і його представника здійснити обчислення вимог позивача, а не виключно перевірити правильність обчислень прохань позивача. Крім цього, важливо зазначити, що позивач не наділений правом на звернення до суду в інтересі держави про стягнення обов`язкових платежів на користь держави, доказів виникнення обов`язкових платежів, настання строків їх здійснення суду не надав, а тому його позов у відповідній частині є зловживанням правом на звернення до суду і задоволенню не підлягає. Інші пояснення позивача та його представника та надані ними докази не спростовують висновків суду, зазначених в цьому рішенні. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial