Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

04 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просила суд: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини від всіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що у вересні 2006 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач є бабусею дітей [PERSON] та [PERSON] зі сторони їх матері. Після народження доньки відповідач перестав піклуватись про сім`ю, уваги ні дітям, ні дружині не приділяв. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року у справі № 754/5383/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , 2007 р.н., та [PERSON] , 2013 р.н., в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісячно. Позивач вказує, що [PERSON] не виконував рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року у справі № 754/5383/15-ц. Станом на 01 травня 2018 року заборгованість [PERSON] за аліментами становила 113324,29 грн., і відповідач заборгованість жодним чином не погасив навіть частково. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті дружини [PERSON] взагалі зник з життя дітей, покинувши їх виключно на бабусю. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських, не проживає з дітьми, не приймає участі у вихованні дітей, не опікується ними та не утримує. Позивач виключно своїми зусиллями займається вихованням, навчанням та утриманням онуків, піклується про них, створює належні умови для їх розвитку. Позивач є пенсіонеркою, але для належного утримання онуків їй доводиться продовжувати працювати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у загальному позовному провадженні, підготовче засідання призначене на 31.03.2021. 30.03.2021 представником третьої подано заяву про проведення підготовчого засідання 31.03.2021 без участі представника. Підготовче засідання 31.03.2021 відкладено на 23.04.2021 у зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи, а також у зв`язку з відсутністю висновку органу опіки та піклування по суті справи. 02.04.2021 від представником третьої особи подано клопотання про витребування доказів та подано Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав № 2/02/38-2083 від 01.04.2021. У підготовче засідання 23.04.2021 позивач та представник третьої особи з`явились. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.04.2021, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.2021. Судове засідання 21.05.2021 відкладено на 11.06.2021 у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання 11.06.2021 позивач з`явилася, підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Представник третьої особи з`явилась, щодо задоволення позову не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився, від нього не надійшло відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу його зареєстрованого місця проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки. Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 29 вересня 2006 року. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися діти, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач у позовній заяві, з 2013 року мати дітей, [PERSON] , хворіла на онкологічне захворювання, перенесла операцію по видаленню пухлини головного мозку. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року у справі № 754/5383/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , 2007 р.н., та [PERSON] , 2013 р.н., в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 10.04.2015 до досягнення дітьми повноліття. У відповідача станом на 01.05.2018 заборгованість зі сплати аліментів складала 113 324,29 грн. Як зазначає позивач, у вересні 2018 року у матері дітей [PERSON] стався рецидив онкологічного захворювання та [INFO] вона померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13.06.2019. Судом встановлено, що діти [PERSON] , 2007 р.н., та [PERSON] , 2013 р.н., зареєстровані та проживають разом з [PERSON] , яка є бабусею дітей по лінії матері за адресою: [ADDRESS] . Батько дітей, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з характеристиками школи І-ІІІ ступенів № 276 Деснянського району міста Києва, яку відвідують діти [PERSON] та [PERSON] , після смерті матері, вихованням дітей займається бабуся - [PERSON] , яка систематично цікавиться успіхами внуків, допомагає їм у навчанні, постійно спілкується з класними керівниками. Батько, [PERSON] , за час навчання дітей у школі не з`являвся, навчанням дітей не цікавився, відомості про батька відсутні. Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Деснянського району міста Києва, у якому перебувають під медичним наглядом малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за медичною допомогою в поліклініку з дітьми з`являється бабуся, [PERSON] . Даних про те, як батько виконує батьківські обов`язки, заклад не має. Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. У абзаці четвертому статті 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. 12 цього ж Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною восьмою статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України" (заява № 2091/13), та в п. 100 рішення від 16 липня 2015 року "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ наголосив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Стаття 51 Конституції України та статті 151, 180 СК України встановлюють для батьків обов`язок виховувати та утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в п. 16 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав № 2/02/38-2083 від 01.04.2021 зазначено, що батько свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання дітей, не проявляє щодо них батьківської турботи, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не утримує матеріально. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дітей здійснює бабуся - [PERSON] . У зв"язку з чим, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки, дійшла висновку за доцільне позбавити батьківських прав батька, [PERSON] , стосовно малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 01.04.2021 № 7). Отже, своїми свідомими діями відповідач тривалий час порушує права дітей на отримання від батька належного виховання, спілкування, уваги, турботи та матеріального забезпечення. Зазначені факти, враховуючи поведінку батька, суд розцінює як ухилення від виховання дітей. За результатами дослідження доказів суд доходить висновку, що відповідачем допущено невиконання обов`язків з утримання та виховання своїх дітей протягом тривалого часу та байдуже ставлення до них. У судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку батька по відношенню до дітей, тому суд доходить висновку, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення його батьківських прав, будуть недостатніми. За таких обставин суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дітей, у зв`язку з чим позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] підлягають задоволенню. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини від всіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до приписів частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч. 2 ст. 166 СК України особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК україни визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, суду не надано. Також суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону, і співвідноситься з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 3 грудня 2018 року № 298/426/17, провадження № 61-29996св18, від 7 листопада 2018 року № 355/511/17, провадження № 61-32606св18. З огляду на зазначене вище, з урахуванням обставин, які перелічені в ст.182 СК України, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 лютого 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що відповідатиме положенням ч.5 ст. 183 СК України. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір за розгляд вимоги про позбавлення батьківських прав, а на користь держави судовий збір за розгляд вимоги про стягнення аліментів, від сплати якого позивачка була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial