Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту проживання однією сім"єю, свою заяву мотивувавши тим, що 1960 році був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після одруження отримала прізвище [PERSON]. Спільних дітей у вказаного подружжя не було, виховували сина [PERSON] - [PERSON] [INFO]. У [PERSON] народилися дві доньки [PERSON], та [PERSON] ( після шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ). На одну із доньок [PERSON], а саме на [PERSON] - подружжя [PERSON] ( який є рідним дідусем ) та [PERSON], кожний окремо склали заповіт. Зокрема, 22 листопада 2004 року [PERSON] заповів [PERSON] - належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS]. 17 серпня 2005 року [PERSON] також заповіла [PERSON] - належну їй 1/2частку квартири [ADDRESS] [INFO] відкрилась спадщина після [PERSON]. Оскільки на день відкриття спадщини серед спадкоємців за законом була дружина померлого - [PERSON], яка проживала і була зареєстрована разом з померлим на день його смерті, вона фактично прийняла належну їй обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON]. Її обов'язкова частка складає 1 / 8 частка квартири ( розрахунок обов'язкової частки: за законом 2 спадкоємці ( дружин і син ). Таким чином залишилась не успадкована 1 / 8 частка квартири, яка не охоплена заповітом. Після смерті, чоловіка [PERSON] - [PERSON], а саме 12.01.2010 p., онучка останнього - Заявник переїхала жити до [PERSON] (яка проживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою, копія додається), оскільки вона була вже особою похилого віку та у зв'язку з поганим самопочуттям потребувала постійного стороннього догляду Крім цього, Заявник працювала недалеко від місця проживання [PERSON], а саме на вулиці Ревуцького, будинок № 16 - А, в магазині « Будматеріали » і могла в будь - який час прийти додому якщо в цьому була необхідність Фактично після того як Заявник переїхала до [PERSON] вони разом проживала як одна сім'я. Заявник доглядала за [PERSON], займалась хатньою роботою, готувала їжу, купувала продукти харчування, ліки, оплачувала за комунальні послуги та купувала необхідну побутову техніку. [INFO] [PERSON] померла. В грудні 2016 року Заявник звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на частку ( яка залишилась ніким не успадкованою ) квартири за [ADDRESS], яка залишилась після смерті [PERSON] У відповідь заявник отримала лист від 29 грудня 2016 року № 2179 / 02 - 14, в якому зазначено, що заявнику необхідно встановити факт проживання однією сім"єю в судовому порядку. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі ордеру серії КС № 285752, заяву підтримала та просила суд її задовольнити з підстав зазначених у заяві. Заінтересована особа Київська міська рада свого представника в судове засідання не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 04 березня 2017 року за вх. № 42570 до загальної канцелярії суду за підписом представника Київської міської ради Біловицької Юлії Олександрівни, що діє на підставі довіреності № 225 - КМГ - 2930 від 28 серпня 2017 року ( а.с. 88 ) надійшли письмові заперечення, відповідно до яких просять проводити розгляд справи за їх відсутності, та відмовити у задоволенні заяви. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з"явилась про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 30 жовтня 2017 року за вх. № 52018 до загальної канцелярії суду від [PERSON] надійшла заява в якій не заперечує проти задоволення заяви, та просить проводити розгляд справи за її відсутності. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Як зазначено в п. 21 Постанові Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування » при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини ( четверта черга спадкоємців за законом ), судам необхідно враховувати правила частини другої Статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. ст. З, 6 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні » громадяни України, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України. Як вбачається з матеріалів справи, заявниця " зареєстрована за адресою: [ADDRESS] отже, зазначена квартира і є місцем її проживання. Заявниця стверджує, що проживала із спадкодавцем однією сім'єю, вели спільний бюджет, займалась хатньою роботою, готувала їжу, купувала продукти харчування, ліки, оплачувала комунальні послуги та купувала необхідну побутову техніку, проте більшості квитанцій від таких покупок не збереглося. Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження надання нею матеріальної допомоги померлій, веденням спільного господарства з нею, наявність взаємних прав та обов'язків. Крім того, у відповідності до ст. 156 Житлового кодексу повнолітні члени сім'ї власника квартири зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартири і при будинкової території та проведенню ремонту. Доказів того, що заявниця за життя спадкодавця брала участь у витратах по утриманню квартири не надано. Інформація щодо нарахування плати за комунальні послуги на [PERSON] у даній квартирі відсутня. Квитанції про оплату комунальних послуг, які додаються заявницею до заяви на підтвердження факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем не можуть бути належним доказом, оскільки з них не вбачається, що саме заявниця оплачувала ці послуги, а не інший співвласник спірної квартири - [PERSON], або спадкодавець особисто. На підтвердження заявлених вимог [PERSON] надається товарний чек № 891919 від 19 лютого 2010 року на купівлю хлібопічки, але в чеку не зазначено хто був покупцем товару, на яку адресу здійснювалась доставка, та чи здійснювалась вона взагалі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 7 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed