Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Державна установа „Маневицька виправна колонія № 42" звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення з нежитлового приміщення. Свої вимоги обґрунтували тим, що відповідач [PERSON] з 10.04.1979 року по 16.10.1995 року працював у Маневицькій виправній колонії № 42" (раніше ОВ 302/42) та з 25.01.1994 року по даний час проживає разом з дружиною [PERSON] та доньками [PERSON], [PERSON] у приміщенні в будівлі пожежного депо, яке знаходиться на території установи, що по [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту зазначена будівля має статус виробничого приміщення та не відноситься до житлового фонду. Адміністрація Маневицької виправної колонії № 42 та в подальшому державної установи „Маневицька виправна колонія № 42" не приймала рішень про передачу відповідачу вказаного приміщення у тимчасове чи постійне користування, не укладала з ним та членами його сім?ї договору найму, не зверталась до уповноважених органів відносно прийняття рішення про переведення частини приміщень, що знаходяться у будівлі пожежного депо, з нежилих в жилі. Приміщення, яке займає у будівлі пожежного депо відповідач з сім?єю, не відноситься до службового чи відомчого житла, ордер ні [PERSON], ні членам його сім?ї на вселення у вказане приміщення не видавався. Згідно повідомлення адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області від 13.06.2016 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS]. Відповідач добровільно відмовляється звільнити займане приміщення в будівлі пожежного депо, що перебуває на балансі державної установи „Маневицька виправна колонія № 42", чим створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження вказаним майном. Посилаючись на зазначені обставини, просили суд виселити [PERSON] з дружиною [PERSON] та доньками [PERSON], [PERSON] з нежитлового приміщення, що знаходиться в приміщенні пожежного депо по [ADDRESS], яке належить державній установі „Маневицька виправна колонія № 42". 16 березня 2017 року державна установа „Маневицька виправна колонія № 42" звернулася в суд із заявою про зміну позовних вимог, в якій просила на підставі викладених в ній обставин зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звільнити нежитлове приміщення, що знаходиться в приміщенні пожежного депо по [ADDRESS], яке належить державній установі „Маневицька виправна колонія № 42". Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 20 березня 2017 року до участі в даній справі залучено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в якості співвідповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду заяві, просила зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звільнити нежитлове приміщення, що знаходиться в приміщенні пожежного депо по [ADDRESS], яке належить державній установі „Маневицька виправна колонія № 42". В судовому засіданні відповідач [PERSON], співвідповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовних вимог не визнали, вважають їх необґрунтованими, а тому в їх задоволенні просили відмовити за безпідставністю. Стверджують, що приміщення, яке вони займають в будівлі пожежного депо установи, має статус житлового, у вказаному приміщенні вони зареєстровані, а тому, на їх думку, немає визначених законом підстав для того, щоб вони вказане приміщення звільнили. [PERSON] за час роботи в установі перебував на квартирній черзі, іншого житла не отримував, був прописаний у займаному приміщенні та його зайняв на підставі рішення адміністрації установи. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ст. 4 Житлового кодексу жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно ст. 50 Житлового кодексу жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Відповідно до ч. 1-2 ст. 61 Житлового кодексу користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім?я якого видано ордер. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 10.04.1979 року по 16.10.1995 року працював у Маневицькій виправній колонії № 42" (раніше ОВ 302/42) та з 25.01.1994 року разом з співвідповідачами - дружиною [PERSON] та доньками [PERSON], [PERSON] проживав у приміщенні в будівлі пожежного депо, яке знаходиться на території установи, що по [ADDRESS]. Відповідач та співвідповідачі з 25.01.1994 року зареєстровані по [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться по [ADDRESS], не зареєстровано, його технічна інвентаризація не проводилася. Будівля пожежного депо має статус виробничого приміщення та не відноситься до житлового фонду. Адміністрація Маневицької виправної колонії № 42 та в подальшому державної установи „Маневицька виправна колонія № 42" не приймала рішень про передачу відповідачу вказаного приміщення у тимчасове чи постійне користування, не укладала з ним та членами його сім?ї договору найму, не зверталась до уповноважених органів відносно прийняття рішення про переведення частини приміщень, що знаходяться у будівлі пожежного депо, з нежилих в жилі. Приміщення, яке займає у будівлі пожежного депо відповідач з сім?єю, не відноситься до службового чи відомчого житла, ордер ні [PERSON], ні членам його сім?ї на вселення у вказане приміщення не видавався. На неодноразові попередження відповідач та співвідповідачі добровільно відмовляються звільнити займане приміщення в будівлі пожежного депо, що перебуває на балансі державної установи „Маневицька виправна колонія № 42", хоча фактично там не проживають, чим створюють перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження вказаним майном. Зазначені обставини підтвердила представник позивача в судовому засіданні, а також це встановлено з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, зокрема, технічного паспорту на об'єкт нерухомого майна - приміщення пожежного депо № 104-16, повідомлень адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області від 13.06.2016 року та 6.02.2017 року, повідомлення державної установи „Маневицька виправна колонія № 42" № 42/4454/17 від 5.10.2016 року, повідомлень КП „Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" № 23 від 11.01.2017 року, № 1860 від 5.09.2017 року та № 218а від 6.02.2018 року, акту обстеження приміщення на предмет фактичного проживання від 19.01.2017 року, дефектного акту від 15.09.2016 року, акту приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2016 року, скарги [PERSON] від 6.02.2017 року, інвентарної картки обліку основних засобів в бюджетних установах № 22 щодо пожежного депо, зведеного оціночного акту № 21 на пожежне депо, будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS], повідомлення Маневицького РС УДМС № 0722/141 від 6.04.2017 року, повідомлення Маневицької селищної ради Волинської області № 204/02-06 від 7.04.2017 року, повідомлень державної установи „Маневицька виправна колонія № 42" № 42/16/1778/17 від 26.05.2017 року, № 42/16/2154/17 від 29.06.2017 року та № 42/2984/16 від 2.08.2018 року, довідок Маневицького РС УДМС № 0722/122 та № 0722/123 від 22.03.2017 року, повідомлень державного архіву Волинської області № 350/01.23 від 24.04.2018 року та № 574/01.23 від 11.07.2018 року, довідки державної установи „Маневицька виправна колонія № 42" № 42/3369/16 від 30.08.2018 року та додатків до неї, інвентаризаційної справи КП „Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" на об'єкт нерухомого майна - приміщення пожежного депо, повідомлення Маневицької райдержадміністрації № 2173/45/2-17 від 6.09.2017 року. Згідно ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні позовних вимог суд бере до уваги, що відповідачем та співвідповідачами відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду доказів про безпідставність заявлених позивачем вимог. Суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних за клопотанням відповідача, в тій частині, що відповідач та співвідповідачі проживають в приміщенні в будівлі пожежного депо на підставі рішення адміністрації установи, приміщення, яке вони займають, має статус службового житла, на вселення у дане приміщення відповідачу видавався ордер, оскільки вказані обставини не знайшли підтвердження в ході розгляду справи, в їх обґрунтування відповідно до ст. 81 ЦПК України суду не представлено будь-яких належних та допустимих доказів. Вказані показання свідків [PERSON], [PERSON] суперечать поясненням відповідача [PERSON], співвідповідача [PERSON] по даній справі, які підтвердили, що їм не відомо чи приймалось рішення адміністрації установи про надання їм вказаного приміщення, ордер їм не видавався, а також спростовуються повідомленням Маневицької райдержадміністрації № 2173/45/2-17 від 6.09.2017 року, згідно якого за державною установою „Маневицька виправна колонія № 42" не рахувалося раніше та не рахується на даний час службове житло. Крім того, свідок [PERSON] суду підтвердила, що рішення житловою комісією установи про надання відповідачу та співвідповідачам житла не приймалося. Самовільне переобладнання приміщення з нежилого в жиле в порушення визначеного законом порядку не є підставою для визнання такого приміщення жилим та віднесення його до службового житла. Лише та обставина, що відповідач та співвідповідачі з 25.01.1994 року проживали в приміщенні в будівлі пожежного депо з усного дозволу адміністрації установи, не є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що приміщення в будівлі пожежного депо, яке займали відповідач та співвідповідачі, не відноситься до житлового фонду, а його фактичне використання як житлового не тягне за собою його приналежності до такого. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року ,,Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішення питання щодо виселення з приміщень, що не входять до складу житлового фонду (виробничих і інших нежилих приміщень і т.д.) слід застосовувати норми, що регулюють договір майнового найму, а не житлового законодавства. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що слід зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звільнити нежитлове приміщення, що знаходиться в приміщенні пожежного депо по [ADDRESS], яке належить державній установі „Маневицька виправна колонія № 42". Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON], співвідповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню на користь державної установи „Маневицька виправна колонія № 42" відповідно з кожного окремо по 400 гривень судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Outcome: approved