Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

У грудні 2016 року Обласне комунальне підприємство (далі ОКП) «Донецьктеплокомуненерго» предявило до суду даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] 13317 грн. 42 коп. заборгованості із заробітної плати, 4936 грн. 33 коп. заборгованості за аліментами та 12946 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 жовтня 2014 року до 28 січня 2015 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] 9709 грн. 80 коп. компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000 грн. моральної шкоди. Позивач виконав судові рішення, проте за результатами перегляду Верховним Судом України останні були скасовані. Постановою від 23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України відмовила у стягненні 12946 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 жовтня 2014 року до 28 січня 2015 року. Постановою від 23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України відмовила у стягненні 9709 грн. 80 коп. компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000 грн. моральної шкоди. Вважаючи, що підстава для перерахування грошових коштів у загальній сумі 23656 грн. 20 коп. відпала, позивач направив претензію [PERSON] щодо повернення грошових коштів, проте отримав відмову. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України, ОКП «Донецьктеплокомуненерго» просило задовольнити позовні вимоги, стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у сумі 23656 грн. 20 коп., а також понесені ним судові витрати. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року (з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 15 березня 2017 року) у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням, ОКП «Донецьктеплокомуненерго» подало апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 309 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Відповідач [PERSON] не зявилась, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності (ас. 143зв.). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтею 1215 ЦК України, ст. 382 ЦПК України й виходив з того, що перераховані позивачем на користь [PERSON] суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди прирівнюються до заробітної плати, отже, поверненню не підлягають. Проте погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Так, суд установив і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] працювала на посаді інженера відділу реалізації послуг 1 категорії у відокремленому підрозділі «Виробнича одиниця ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» з 6 червня 2011 року до 1 жовтня 2014 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] 13317 грн. 42 коп. заборгованості із заробітної плати, 4936 грн. 33 коп. заборгованості за аліментами та 12946 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 жовтня 2014 року до 28 січня 2015 року (ас. 8-10, 50-54). Рішення звернуто до виконання та у звязку з цим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції 04 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду (ас. 13). Судове рішення в частині стягнення 12946 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 жовтня 2014 року до 28 січня 2015 року виконано ОКП «Донецьктеплокомуненерго», що підтверджується платіжним дорученням № 2648 від 22 червня 2015 року (ас. 11). 23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в порядку статті 360-4 ЦПК України заяву ОКП «Донецьктеплокомуненерго» задовольнила. Вищезазначені судові рішення в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувала і відмовила у задоволенні цих позовних вимог (ас. 26-30). Крім того, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] 9709 грн. 80 коп. компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000 грн. моральної шкоди (ас. 47-49, 55-56). Рішення звернуто до виконання, у звязку з чим державний виконавець відділу державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції 25 вересня 2015 року відкрив виконавче провадження з примусового виконання рішення суду (ас. 14). ОКП «Донецьктеплокомуненерго», згідно з платіжним дорученням № 2648 від 22 червня 2015 року, виконало судове рішення (ас. 12). 23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в порядку статті 360-4 ЦПК України заяву ОКП «Донецьктеплокомуненерго» задовольнила. Вищезазначені судові рішення скасувала та ухвалила нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди (ас. 18-24). Пред'являючи даний позов, ОКП «Донецьктеплокомуненерго» посилалось на те, що судові рішення, за якими відповідачеві були перераховані грошові кошти, які не є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, скасовані постановами Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, а тому [PERSON] отримала кошти без правових підстав. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана поверну потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові незаконними діями роботодавця, передбачено статтею 237-1 КЗпП. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, тому, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Відмовляючи у позові, суд виходив саме з того, що спірні кошти були виплачені відповідачеві як платежі, що прирівняні до заробітної плати; факт рахункової помилки з боку юридичної особи і недобросовісності з боку набувача не встановлений. Проте суд при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема суд не урахував, що структура заробітної плати, згідно зі статтею 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці", складається із основної, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, розробленої відповідно до Законів України "Про державну статистику" та "Про оплату праці", затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці, тобто не є заробітною платою і не є платежами, які прирівнюються до неї. Суми на відшкодування моральної шкоди, виходячи із Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" та Інструкції зі статистики заробітної плати, також не є заробітною платою і не є платежами, які прирівнюються до неї. Крім того, суд не зважив на правову позицію, викладену у постанові від 11.11.2015 у справі 6-2159цс, в якій Верховний Суд України зазначив, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Аналогічні висновки викладені у постановах від 23.03.2016 року у справах № 6-364цс16, № 6-364цс16 за позовами [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго», якими скасовані судові рішення, на підставі яких були перераховані спірні суми. За таких обставин у справі, яка переглядається, з огляду на те, що установивши усі обставини справи, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми чинного законодавства України, зокрема ст. 1215 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення спору; колегія суддів визнає неправильним висновок суду попередньої інстанції про те, що спірні грошові кошти є платежами, які прирівнюються до заробітної плати, і не підлягають поверненню з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України. Крім того, ураховуючи, що Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» предявило позов на підставі ст. 1212 ЦК України, заяву про поворот виконання рішення не подавало, апеляційний суд погоджується з доводами скарги, що суд при вирішенні справи неправильно керувався ст. 382 ЦПК України, якою передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. У звязку з цим апеляційний суд задовольняє скаргу, подану позивачем, і скасовує оскаржене рішенням з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача понесені ОКП «Донецьктеплокомуненерго» і документально підтверджені судові витрати у сумі 3138 грн. (ас. 58, 115).

Outcome: approved