Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, з урахуванням уточнень від 28 лютого 2018 року, до [PERSON] , Дніпровської міської ради, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Перфілової О. А. (далі - приватний нотаріус Дніпровського МНО) Кононенко А.В. про визнання протиправними та скасування рішень. Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 30 листопада 2016 року [PERSON] звернулася з клопотанням до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки орієнтовною площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Дніпровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 352/19 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою зазначеної земельної ділянки та зобов`язано замовити розроблення проекту землеустрою (пункт 2 рішення). 19 жовтня 2017 року проведено роботи щодо встановлення меж земельної ділянки, отримано погодження із суміжним землекористувачем. 20 грудня 2017 року Дніпровська міська рада прийняла рішення №113/28 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність громадянину [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Пунктом 1 вказаного рішення Дніпровська міська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,100 га та передала її у власність [PERSON] 22 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] . Посилаючись на те, що рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року № 314/24 та від 20 грудня 2017 року № 113/28 порушують права позивача на приватизацію спірної земельної ділянки, [PERSON] просила суд: - визнати протиправним та скасувати пункт 33 додатку до рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 №314/24 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у місті Дніпрі (34 особи), яким [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 за адресою: [ADDRESS] ; - визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 20 грудня 2017 року №113/28 «Про передачу земельної ділянки на по [ADDRESS] у власність громадянину [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку. господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; - визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського МНО Перфілової О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,100 га по [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня 2018 року відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. Не погодившись з вказаною ухвалою суду, [PERSON] 01.03.2018 оскаржив її в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.03.2018 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09.01.2018 повернуто скаржнику. Постановою Верховного Суду від 28.02.2019 касаційну скаргу [PERSON] на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.03.2018 відхилено, ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09.01.2018 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі з реєстраційним номером нерухомого майна 1450861912101, зареєстрованою за гр. [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , із забороною будь-яких реєстраційних дій щодо виникнення, переходу або припинення права власності на вказану земельну ділянку. Заборонено гр. [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , вчиняти будь-які дії щодо забудови земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі . Вказану ухвалу Дніпровська міська рада оскаржила до суду апеляційної інстанції. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.09.2018 апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, до якої приєднався [PERSON] , задоволено частково, ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09.01.2018 в частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі з реєстраційним номером нерухомого майна 1450861912101, зареєстрованою за гр. [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] - скасовано та відмовлено у цій частині [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову. 28 лютого 2018 року від [PERSON] до суду надійшла заява про зміну предмету позову, у якій вказала, що всупереч заборони, встановленої ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09.01.2018 про забезпечення позову, 17.01.2018 [PERSON] здійснено відчуження спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу [PERSON] . У зв`язку із цим доповнила первісні позовні вимоги та просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі укладеним між [PERSON] та [PERSON] за номером:201 та посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панфіловою О.А. Ухвала про відмову у прийнятті заяви про зміну предмету позову від 28 лютого 2018 року, відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України судом не виносилась, про наявність цієї заяви відповідачам було відомо через свого представника, які після подання заяви неодноразово ознайомлювались з матеріалами справи та мали можливість подавати відзив та пояснення щодо уточнених позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28.02.2018 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі з реєстраційним номером нерухомого майна 1450861912101, зареєстрованою за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , із забороною будь-яких реєстраційних дій щодо виникнення, переходу або припинення права власності на вказану земельну ділянку. Заборонено [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , вчиняти будь-які дії щодо забудови земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі . [PERSON] оскаржила вказану ухвалу до апеляційного суду Дніпропетровської області. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.12.2018 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28.02.2018 залишено без змін. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02.04.2018 матеріали позовної заяви [PERSON] направлено для судового розгляду за предметно-територіальною підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, оскільки справа належить до предметної юрисдикції (підсудності) цього суду. [PERSON] та [PERSON] оскаржили вказану ухвалу до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2018 ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02.04.2018 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16.10.2019 зупинено у зв`язку із надходженням від [PERSON] заяви про відвід судді. 17 жовтня 2019 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді у цивільній справі відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22.10.2019 зупинено у зв`язку із надходженням від [PERSON] заяви про відвід судді. 24 жовтня 2019 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді у цивільній справі відмовлено. 06 лютого 2018 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшов відзив приватного нотаріуса Дніпровського МНО, у якому відповідач-3 заперечувала проти позову [PERSON] та просила відмовити у його задоволенні. 11 жовтня 2019 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшов відзив [PERSON] , у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Від інших відповідачів відзиви на позов до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Представник Дніпровської міської ради вказував на законність оскаржуваних рішень, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] Представник [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечував та просив відмовити у позові у повному обсязі. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності з увагою щодо їх належності, допустимості та достатності, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві та відзивах відповідачів, і співставивши їх з матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині 1 статті 8, статті 21, частині 1 статті 24 Конституції України. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах 1, 2 статті 55 Конституції України. Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що предметом спору у справі є захист суб`єктивного матеріального права та законних інтересів позивача, які зазнали протиправного впливу від незаконних пункту 33 додатку до рішення Дніпровської міської ради №314/24 від 20.09.2017 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у місті Дніпрі (34 особи)» та рішення Дніпровської міської ради №113/28 від 20.12.2017 «Про передачу земельної ділянки на по [ADDRESS] у власність громадянину [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку. господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», тому що ці рішення стали прямою підставою для позбавлення [PERSON] можливості реалізувати наданий їй Дніпровською міською радою дозвіл на відведення цієї ж земельної ділянки. Стаття 13 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України будь-який громадянин України має право безоплатно отримати у власність земельну ділянку із земель державної і комунальної власності. Статтею 40 Земельного кодексу України закріплено право громадянина отримати безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 121 Земельного кодексу України встановлено норми, в межах яких особа може безоплатно отримати ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах така норма є не більше 0,10 гектара. Відповідно до частини 1 статті 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері управління та розпорядженням майном, що є у комунальній власності, у тому числі визначення у встановленому законодавством порядку відповідно до рішень ради території, вибір, вилучення (викуп) і надання землі для містобудівних потреб, визначених містобудівною документацією (стаття 31 Закону). Також відповідно до частин 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Зазначене узгоджується із положеннями статті 12 Земельного кодексу України, відповідно до якої розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, відповідно, належить до повноважень сільських, селищних, міських рад. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з вимогами пункту 34 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин. Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. У частинах 1 та 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Суд встановив, що 30.11.2016 [PERSON] звернулася з клопотанням до Дніпровської міської ради (вх. № 36/6697 від 30.11.2016) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. За результатом розгляду клопотання, рішенням Дніпровської міської ради від 13.04.2017 №352/19 [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою зазначеної земельної ділянки та зобов`язано замовити розроблення проекту землеустрою (п. 2 рішення). Обмежень щодо строку дії рішення Дніпровської міської ради 13.04.2017 №352/19 не містить. На підставі вказаного рішення між [PERSON] та ТОВ «Геоланд 2000» 27.04.2017 укладено договір на виконання землевпорядних робіт №ДП270420117/224-П. Розробляючи проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] вищевказаної земельної ділянки, 19.10.2017 проведено роботи по встановленню меж земельної ділянки, отримано погодження із суміжним землекористувачем ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», містобудівний висновок №14/27-1309 від 07.11.2017 Департаменту по роботі з активами Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради. З висновку №14/27-1309 від 07.11.2017 позивачці стало відомо, що за даними інформаційної бази містобудівного кадастру 13.10.2017 за №14/27-1141 гр. [PERSON] надано висновок про погодження проекту землеустрою частини зазначеної земельної ділянки. Отже, з огляду на обставини справи, між [PERSON] , Дніпровською міською радою та [PERSON] виник спір про право на набуття права власності на земельну ділянку площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. За зверненням [PERSON] постійна комісія з питань архітектури, містобудування та земельних відносин Дніпровської міської ради надала висновок №222-зв від 08.11.2017, згідно якого [PERSON] має бути надана перевага у подальшому оформленні земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки [PERSON] отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення раніше (рішення міської ради №352/19 від 13.04.2017) ніж громадянин [PERSON] (рішення міської ради №314/24 від 20.09.2017). Також рекомендовано департаменту по роботі з активами міської ради підготувати проект рішення міської ради про скасування пункту 33 додатку до рішення міської ради №314/24 від 20.09.2017 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі ( 34 особи). Всупереч висновку постійної комісії з питань архітектури, містобудування та земельних відносин №222-зв від 08.11.2017, Дніпровською міською радою 20.12.217 прийнято рішення №113/28 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , ідентифікаційний номер, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Пунктом 1 рішення №113/28 від 20.12.2017 Дніпровська міська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) та передала її у власність [PERSON] Приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Перфіловою О.А. прийнято рішення №38992026 та проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,100 га з кадастровим номером 1210100000:03:084:0056. Під час перебування справи в провадженні суду [PERSON] 24.01.2018 здійснив відчуження спірної земельної ділянки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі . З аналізу вказаних норм у їх сукупності та фактичних обставин справи можна зробити висновок, що прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта (рішення міської ради №352/19 від 13.04.2017) призвело до виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією [PERSON] певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері реалізації права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, що є в комунальній власності, для будівництва житлового будинку. Тобто рішення органу місцевого самоврядування (рішення міської ради №352/19 від 13.04.2017) є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Разом з тим, у рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення). Також Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначив, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (частина третя статті 8, частина друга статті 55). На цих нормах Конституції України базуються положення частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, яка закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вказані норми кореспондуються з положеннями статті 21 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, зокрема, шляхом визнання недійсними актів органів місцевого самоврядування та визнання незаконною бездіяльності органу місцевого самоврядування. Така позиція узгоджується із висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13 (провадження № 12-62гс18), від 19.03.2019 у справі № 906/920/16 (провадження № 12-215гс18), згідно з якими Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Обов`язковою умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконними рішення, дій, бездіяльності органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Крім того, суд звертає увагу, що позивач посилаються на те, що звернулася за захистом не тільки прав, а і своїх законних інтересів, пов`язаних із здійсненням місцевого самоврядування. За своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони. Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки. Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в цивільному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; (г) є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи. У справі, що розглядається, прийняття Дніпровською міською радою оспорюваних рішень вплинуло на реалізацію позивачкою набутого нею у встановленому законом порядку права на відведення земельної ділянки та отримання цієї ділянки у власність в порядку безоплатної приватизації. Отже, пред`явлений позов фактично стосується захисту Позивачкою права обґрунтованого очікування та законних інтересів щодо набуття у власність земельної ділянки у м. Дніпро для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Законний інтерес позивачка вбачає у прагненні реалізувати гарантоване Конституцією України право на приватизацію земельної ділянки, обґрунтоване очікування реалізації якого у неї виникло на підставі рішення Дніпровської міської ради №352/19 від 13.04.2017. Встановлені судом обставини свідчать про наявність у позивачки законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості) в оскарженні спірних рішень Дніпровської міської ради. За наведеного, суд дійшов висновку, що Позивачці належать права та законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. У разі звернення з вимогами про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, як обставини, що оскаржувані рішення, дії, бездіяльність суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що ці рішення, дії, бездіяльність порушують права або законні інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права або законного інтересу, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права або законного інтересу пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач посилається на те, що втрата нею можливості приватизувати спірну земельну ділянку безпосередньо була обумовлена діями Дніпровської міської ради, яка допустила прийняття незаконних рішень, здійснивши врегулювання правовідносин щодо однієї і тієї земельної ділянки однопредметними рішеннями однакової сили, які за змістом суперечать одне одному. Прийняття Дніпровською міською радою пункт 33 додатку до рішення №314/24 від 20.09.2017 та №113/28 від 20.12.2017 призвело до порушення права очікування Позивачки на правомірне набуття у власність земельної ділянки по [ADDRESS] та пов`язаних з цим законних інтересів. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що суб`єктивні права та законні інтереси Позивачки зазнали негативного впливу з боку Дніпровської міської ради через прийняття ним оскаржуваних рішень, внаслідок чого Позивачка неправомірно втратила надане їй право на відведення земельної ділянки. Оскільки предметом позовів у справі, яка розглядається, є вимоги про визнання протиправним та скасування рішень міської ради, на підставі яких інша особа набула право власності на земельну ділянку, дозвіл на відведення якої було первинно надано Позивачці, то суд дійшов висновку про те, що обраний Позивачами спосіб захисту порушеного права ґрунтується на нормах законодавства. Суд відкидає твердження представника [PERSON] та [PERSON] щодо того, що Дніпровська міська рада діяла законно ухвалюючи своє рішення в частині п. 33 Додатка до рішення Дніпровської міської ради№314/24 від 20.09.2017, оскільки виходячи з положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України іншого рішення вона прийняти не могла. Згідно із статтею 3 Цивільного кодексу України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю, і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Зважаючи на положення частини 1статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу "належного урядування", який передбачає, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії"). Суд зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування». Так, ЄСПЛ нодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин. Відповідач, приймаючи однопредметні рішення з приводу надання дозволу на відведення земельної ділянки за однією адресою різним особам, кожне з яких в силу закону було обов`язковим для учасників правовідносин, допустив зловживання правом, та порушив ст. 19 Конституції України. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про незаконність пункту 33 додатку до рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 №314/24 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у місті Дніпрі (34 особи) та наявність підстав для його скасування, з огляду на його невідповідність вимогам ст.19 Конституції України, статтям 3,13 Цивільного кодексу України, критеріям своєчасності і послідовності, та принципу належного урядування. Також суд не погоджується з посиланням представника відповідачів на положення статтей 2 та 5 Земельного кодексу України, відповідно до яких орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб`єктом земельних відносин, що на його думку свідчить про те, що Дніпровська міська рада вільна у виборі суб`єкта щодо передачі земельної ділянки у приватну власність, в порядку визначеному законом. Статтею 13 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Як передбачено статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до норм статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом. Цивільні суб`єктивні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, мають певні межі за змістом і за характером здійснення. Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Через категорії "межі здійснення суб`єктивних цивільних прав" та "обмеження здійснення суб`єктивних цивільних прав" у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав. Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 Цивільного кодексу України. Обмеження встановлюються щодо окремих суб`єктивних прав як засіб стримання особи-власника при здійсненні ним цих прав з урахуванням необхідності дотримання прав інших осіб. Тобто чинним законодавством закріплено обов`язок органу місцевого самоврядування діяти добросовісно та справедливо. У спірних правовідносинах дії ради щодо прийняття суперечливих однопредметних рішень не узгоджується з основоположними принципами справедливості, добросовісності, розумності (ст. 3 Цивільного кодексу України), стабільності цивільно-правового обігу, неприпустимості здійснення права на шкоду права та законним інтересам інших осіб (ст. 13 Цивільного кодексу України). Суд приймає до уваги, що [PERSON] своєчасно було вжито заходів для врегулювання спору з приводу наявності у неї переваги перед [PERSON] на відведення спірної земельної ділянки шляхом звернення до Дніпровської міської ради з відповідною заявою. Наявність у Позивачки такої переваги визнано постійно діючою комісією з питань архітектури, містобудування та земельних відносин Дніпровської міської ради, яка надала висновок №222-зв від 08.11.2017, згідно якого [PERSON] має бути надана перевага у подальшому оформленні земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки [PERSON] отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення раніше (рішення міської ради №352/19 від 13.04.2017) ніж громадянин [PERSON] (рішення міської ради №314/24 від 20.09.2017) та рекомендовано департаменту по роботі з активами міської ради підготувати проект рішення міської ради про скасування пункту 33 додатку до рішення міської ради №314/24 від 20.09.2017 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі ( 34 особи). Зазначений висновок уповноваженого органу Дніпровської міської ради безумовно надав Позивачці привід правомірно очікувати вжиття радою належних дій щодо скасування пункту 33 додатку до рішення міської ради №314/24 від 20.09.2017 та можливості безперешкодного розроблення землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки. Неприйняття рішення та нездійснення радою інших юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованої особи, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції органу місцевого самоврядування, та були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені, суд розцінює як незаконну бездіяльність. З огляду на вказане, прийняття радою 20.12.217 рішення №113/28 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , ідентифікаційний номер, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», не може бути визнано правомірним лише через належнійсть їй суб`єктивного права на спірну ділянку. Суд враховує, що вимога про визнання протиправним та скасування рішення Дніпровської міської ради від 20.12.2017 №113/28 має похідний характер від вимоги щодо визнання незаконним пункту 33 додатку до рішення Дніпровської міської ради від 20.09.2017 №314/24. У зв`язку з чим, враховуючи наявність підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування пункту 33 додатку до рішення Дніпровської міської ради від 20.09. 2017 №314/24, вимоги про визнання незаконним та скасування рішення від 20.12.2017 №113/28 про передачу земельної ділянки у власність, прийняття якого стало можливим на підставі рішення про надання особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення, також підлягають задоволеними. Так згідно зі ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною 2 ст. 16 ЦК України закріплений перелік способів здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 372/270/16-ц: «Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07). Верховний Суд зауважує, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування». З приводу вимог [PERSON] щодо визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського МНО Перфілової О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,100 га по [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на інші речового права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 125 Земельного кодексу України визначено. що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Положеннями п.2 ч. 1 ст. 10 вказаного закону, нотаріуси є державними реєстраторами. З огляду на вищевказані положення діючого законодавства України, після отримання рішення №113/28 від 20.12.217 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , ідентифікаційний номер, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», останній звернувся до нотаріуса з метою реєстрації відповідного речового права. При розгляді заяви [PERSON] та доданих до неї документів, нотаріусом не було виявлено визначених законом підстав для відмови в реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, внаслідок чого нотаріусом Дніпровського МНО Перфіловою О. А. було прийнято рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056). Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону). Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі укладеним між [PERSON] та [PERSON] за номером:201 та посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панфіловою О.А., суд враховує наступне. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Згідно із ст. 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (чинного на час укладення спірного правочину) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Встановлено, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки площею 0,100 га (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056) по вул. Писарєва у м. Дніпрі укладено між [PERSON] та [PERSON] під час дії заборони щодо її відчудження, встановленої ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 у справі. Перевіривши матеріали справи та доводи позовної заяви (з урахуванням уточнень), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині, виходячи із того, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про накладення арешту на майно відповідача в межах розгляду цивільного позову. Накладення арешту на майно застосовується, як спосіб забезпечення цивільного позову (стаття 150 ЦПК). Таким чином, [PERSON] укладаючи спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 1210100000:03:084:0056), порушив встановлену судовим рішенням заборону щодо її відчуження. Сам по собі факт невнесення відомостей про існування заборони на відчуження спірної земельної ділянки до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право розпоряджатися нерухомим майном. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №473/3604/16, Верховного Суду України від 01.02.2017 №6-2360цс16. Ураховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав, відповідно до статтей 203,215 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним. На підставі вищевикладеного суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає, за необхідне стягнути з Дніпровської міської ради на користь Позивача судовий збір за подання позову, судовий збір за апеляційну скаргу та витрати за забезпечення позову у розмірі 3347,8 грн., з [PERSON] судовий збір за подання позову, судовий збір за апеляційну скаргу та витрати за забезпечення позову у розмірі 1938,2 грн.

Outcome: partial