Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод власнику у користуванні квартирою, виселення та відшкодування моральної шкоди. На підставі заяви представника позивача [PERSON] про відмову від позову в частині стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди з [PERSON], [PERSON], [PERSON] ухвалою суду від 14.05.2014 року відповідно до п.3 ч.1 ст. 205 ЦПК України провадження у справі закрито в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], посвідченого 27.03.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1149. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку вказане нерухоме майно позивач 05.02.2010 року звернувся до [PERSON] відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення разом з членами його родини та друзями з вказаної квартири. Письмова вимога була направлена на адресу відповідача [PERSON] засобами поштового зв'язку цінним листом. Після чого [PERSON] частково погодився на висунені позивачем вимоги та виселився разом з сином зі спірної квартири, але відмовився знімати себе та сина з реєстраційного обліку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2011 року усунуто перешкоди в користуванні [PERSON] власним нерухомим майном шляхом зобов'язання ВГІРФО у Жовтневому районі м. Харкова зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після цього позивач вселився до вказаної квартири, завіз меблі і необхідні речі та протягом деякого часу на власний розсуд користувався належною йому на праві власності квартирою. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20.02.2013 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2013 року залишено без змін, відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя та скасування реєстрації права власності. Незважаючи на вказані судові рішення [PERSON] зламав замки на вхідних дверях до вказаної вище квартири, змінив їх і незаконно поселив в квартирі, що належить на праві власності позивачеві, сторонніх осіб, а саме відповідачів по справі [PERSON] з жінкою [PERSON] та їх неповнолітньою донькою [PERSON], що підтверджується висновком працівника міліції. Крім того, позивач вважає , що вказаними неправомірними діями відповідач [PERSON] заподіяв йому моральну шкоду у сумі 50000 грн., яку просить стягнути на користь з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що [PERSON] фактично має право проживати у спірній квартирі, оскільки після рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2011 року про зняття його разом з сином з реєстрації за адресою спірної квартири, яке він не вважав за необхідне оскаржувати, він залишився бути зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування своїх заперечень [PERSON] також посилався та судове рішення Апеляційного суду Харківської області від 20.02.2013 року, яке , на його думку, ухвалено помилково, внаслідок чого , він безпідставно втратив право власності на спірну квартиру. При цьому [PERSON] у судовому засіданні визнав обставини свого проникнення без дозволу [PERSON] до житла , що належить на праві власності позивачеві, та вселення 05.10.2013 року для проживання у вказаній квартирі свого друга [PERSON] з жінкою [PERSON] та їх неповнолітньою донькою [PERSON], які користувалися вказаним житловим приміщенням до 31.12.2013 року, а також підтвердив своє проживання у вказаній квартирі , але не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в обгрунтування заперечень проти позову щодо добровільного звільнення 31.12.2013 року спірної квартири відповідачем [PERSON] з жінкою [PERSON] та їх неповнолітньою донькою [PERSON] Належним чином повідомлені відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Суд, вислухавши пояснення позивача , відповідача [PERSON] та його представника , дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову , виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що позивачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], посвідченого 27.03.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1149 (а.с. 11-16). Згідно ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Після звернення стягнення на передане в іпотеку вказане нерухоме майно позивач 05.02.2010 року звернувся до [PERSON] відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення разом з членами його родини з вказаної квартири та зняття з реєстрації. Письмова вимога була направлена на адресу відповідача [PERSON] засобами поштового зв'язку цінним листом (а.с. 17-20). Після чого [PERSON] виселився разом з сином зі спірної квартири, але відмовився знімати себе та сина з реєстраційного обліку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2011 року, яке набрало законної сили, усунуто перешкоди в користуванні [PERSON] власним нерухомим майном шляхом зобов'язання ВГІРФО у Жовтневому районі м. Харкова зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після цього позивач вселився до вказаної квартири та протягом деякого часу на власний розсуд користувався належним йому на праві власності нерухомим майном. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20.02.2013 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2013 року залишено без змін, відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору по задоволення вимог іпотекодержателя та скасування реєстрації права власності ( а.с. 27-36). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України , обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Незважаючи на вказані судові рішення [PERSON] без згоди позивача незаконно в жовтні 2013 року поселив в квартирі, що належить на праві власності позивачеві, сторонніх осіб, а саме відповідачів по справі [PERSON] з жінкою [PERSON] та їх неповнолітньою донькою [PERSON], що підтверджується висновком ДІМ Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Бикова Р.І. від 10.10.2013 року ( а.с. 37) , а з січня 2014 року у вказаній квартирі проживає і сам [PERSON] Зазначені обставини в судовому засіданні визнані відповідачем [PERSON] Відповідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування житловими приміщеннями інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. До членів сім'ї власника будинку належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, якому на праві власності належить вищевказана квартира Як пояснив у судовому засіданні представник позивача , відповідачі добровільно не бажають звільнити спірне нерухоме майно, що є перешкодою позивачеві у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] як власник квартири [ADDRESS] має право вимагати виселення вказаних відповідачів з спірного житла. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем та його представником не доведено заподіяння відповідачем [PERSON] моральної шкоди у сумі 50000 грн. Таким чином, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню з [PERSON] , [PERSON], [PERSON] судовий збір у розмірі по 76 гривень 47 коп. з кожного.

Outcome: partial