Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що батько позивача [PERSON] у 1991 році став членом ЖБК «Річковик-4», а 09.06.1994 року йому було видане реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS]. [INFO] померла його матір [PERSON], після смерті якої він разом з батьком прийняли спадщину, а саме ? частини квартири за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідна квартира була набута у шлюбі його батьків, а тому є їх спільною сумісною власністю. Однак, ані позивач, ані його батько [PERSON] не переоформили право власності на квартиру, оскільки проживали в квартирі разом та потреби в отриманні свідоцтва про право власності на частку [PERSON] не було. [INFO] помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Влітку 2016 року позивач звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], але йому було відмовлено на підставі відсутності оригіналів документів на вищевказану квартиру. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник подали уточнену позовну заяву, відповідно до якої просили суд визнати, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить ? частину; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в позові. Третя особа - [PERSON], який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність та задовольнити позовні вимоги [PERSON] Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Треті особи - [PERSON], [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] - у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третіх осіб, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.1947 року у ЗАГСі 26 Комісарів м. Тбілісі було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується штампом в паспорті [PERSON] 12.07.1991 року батько позивача [PERSON] став членом ЖБК «Річковик-4», що підтверджується довідкою від 16.05.1994 року № 132. 09.06.1994 року [PERSON] було видане реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки № 16 від 27.01.2010 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають 7 осіб, а саме: [PERSON] (прописаний 03.08.1993 року), [PERSON] (прописана 03.08.1993 року), [PERSON] (прописаний 11.09.1997 року), [PERSON] (прописаний 14.01.1999 року), [PERSON] (прописаний 13.07.2000 року), [PERSON] (прописана 19.07.2007 року), [PERSON] (прописана 06.11.2009 року). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.02.2010 року. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.03.2016 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі і на квартиру за адресою: [ADDRESS], що належить померлому на праві власності. 05.08.2016 року позивач звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], але йому було відмовлено постановою державного нотаріуса від 22.08.2016 року у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS]. У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] вказує на те, що квартира [ADDRESS] була набута його батьком [PERSON] у період перебування його у шлюбі з [PERSON], всі суми коштів на виплату пайових внесків за кооперативну квартиру вносилися спільно батьками позивача та позивачем, який допомагав виплатити вартість квартири. Тобто, вищевказана квартира є спільною сумісною власністю його батьків, як подружжя, а тому частка померлої [PERSON] становила 1/2 частину квартири. Допитані в судовому засіданні свідки позивача пояснили наступне. Свідок [PERSON] пояснила, що вона знає всю сім'ю 17 років, постійно заходила до них в гості, колись вона робила їм ремонт в кімнаті. Віктор і [PERSON] завжди доглядали за батьками, а [PERSON] в квартирі не з'являлася. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сім'ї [PERSON], з батьками позивача вона знайома з 1991 року, вони разом будували кооператив. Віктор надавав гроші на оплату кооперативної квартири. В 1993 році [PERSON] та [PERSON] вселилися в квартиру. Членом ЖБК «Річковик-4» був [PERSON]. На даний час в квартирі постійно проживають [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] в квартирі ніколи не проживала, іноді тільки навідувала батьків. Вона чула, що між позивачем та його батьком був конфлікт. Частинами 1, 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Згідно з п. 5-1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу. При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, суду слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору. Згідно з Ордером на жиле приміщення в будинку ЖБК № 097940 від 23.06.1993 року, він був виданий на заняття сім'єю з двох осіб, а саме: [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає, що право власності на квартиру [ADDRESS] було набуто [PERSON] під час перебування у шлюбі більш ніж 45 років. Належних доказів, які б давали можливість вважати, що сплата пайових внесків за квартиру відбувалася за рахунок не спільних коштів подружжя та те, що [PERSON] не приймала участі у придбанні квартири суду надано не було. Тобто, квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], а тому [PERSON] належала 1/2 частка вищезгаданої квартири. Щодо вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на ? квартири [ADDRESS], то судом встановлено наступне. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Статтею 1264 ЦЦ України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об'єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження. Разом з тим, дослідивши спадкову справу [PERSON], суд вбачає, що відповідачка не виявила бажання та не скористалася своїм правом на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Враховуючи надані по справі докази, вбачається, що позивач та [PERSON] вчинили всі залежні від них дії для прийняття спадщини за законом, як особи, які спільно проживали з [PERSON], а тому успадкували по 1/2 частині від частки [PERSON], тобто по 1/4 частині квартири [ADDRESS]. Крім того, позивач зі своєю сім'єю до теперішнього часу проживає в спірній квартирі [ADDRESS] та належним чином виконує обов'язки власника по догляду за нею. Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що за позивачем повинно бути визнано право власності на ? частину квартири у [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до положень вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки факт участі [PERSON] у придбанні спірної квартири знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не був спростований доказами сторони відповідача. Крім того, позивач під час судового розгляду довів, що він разом з батьком [PERSON] відповідно до законодавства України прийняли спадщину від [PERSON], а тому позов [PERSON] є підставним та обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved