Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилається на те, що 19.09.2011 року він придбав у [PERSON] автомобіль марки MAN 18272M16 шасі [NUMBER], 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. З метою розрахунку за вищевказаний автомобіль він передав [PERSON] 108800 гривень на підтвердження чого останній написав розписку. Але враховуючи, що на той час були відсутні кошти для постановки вказаного автомобіля на реєстраційний облік в органах ДАІ, з обліку його не знімали, а тому [PERSON] видав довіреність якою надав йому повноваження щодо повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом, як його власника. Вказує на те, що 05.06.2015 року вищевказаний автомобіль було затримано працівниками Новоселицького ВДАІ на підставі постанови відділу ДВС Новоселицького РУЮ та в той же день працівником ДВС було складено акт опису й арешту майна згідно якого автомобіль було передано йому на відповідальне збереження. Вважає, що арешт автомобіля обмежує його право, як власника і добросовісного набувача рухомого майна, а тому повинен бути знятий. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, що вбачається поданої ним заяви. Відповідачі, [PERSON] та представник відділу ДВС Новоселицького РУЮ, в судове засідання не з'явилися, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про місце, дату та час слухання справи, про що свідчить розписка про отримання рекомендованого повідомлення. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають до задоволення у повному обсязі, виходячи з наступних міркувань. За змістом ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.16 ЦК України серед інших способів захисту цивільних прав є визнання права та інтересів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля марки MAN 18272M16 шасі [NUMBER], 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні розписки, 19.09.2011 року [PERSON] отримав 108800 від [PERSON] за автомобіль марки MAN 18272M16, що фактично являє собою договір купівлі-продажу. Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи те, що у сторін на той момент було скрутне матеріальне становище, відсутні кошти на перереєстрацію автомобіля в органах МРЕО, а тому 19.09.2011 року [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON] на право користування спірним автомобілем. Зі змісту даної довіреності вбачається, що [PERSON] надано право: керувати автомобілем під час його експлуатації, в тому числі і за межами України; переобладнувати (зміна типу і моделі автомобіля, знімати автомобіль з обліку в органах ДАІ, одержувати транзитні номери, кольору, заміна у встановленому порядку кузова та інших деталей), ремонтувати; проходити технічний огляд, визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля, подавати та одержувати необхідні довідки та документи, заяви, при втраті свідоцтва про реєстрацію - ставити питання про видачу відповідного правовстановлюючого документа чи його дублікату, з правом одержання такого документа; підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем, одержувати належні за результатами згаданих угод грошові суми, у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими способами в результаті ДТП чи заподіяну шкоду повіреною особою іншим транспортним засобам під час керування автомобілем, як джерелом підвищеної безпеки, укладати, якщо в тому буде необхідність, угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми, вести справи щодо розпорядження вищевказаним автомобілем з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому,в тому числі з правом пред'явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, зміни підстав або предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подавати виконавчі документи до державної виконавчої служби для їх виконання, одержувати присуджене майно або гроші, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов'язані з довіреністю. Згідно зі ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідносини, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Аналізуючи зміст повноважень позивача по виданій відповідачем довіреності, посвідченій 19 вересня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., а також нотаріально не посвідчену розписку, відповідно до якої відповідач отримує кошти в сумі 108800 гривень від позивача, беручи до уваги письмові пояснення щодо дійсної передачі автомобіля та документів на нього позивачу та передачі коштів відповідачу, суд приходить до висновку, що 19 вересня 2011 року між сторонами був укладений та виконаний саме договір купівлі-продажу автомобіля марки MAN 18272M16 шасі [NUMBER], 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Ці докази у своїй сукупності доводять, що відповідач мав намір продати, а позивач - купити спірний автомобіль. З огляду на вказане, суд приходить до переконання, що жодна зі сторін спору, видаючи довіреність, не мала на меті вчинити дію, яка б передбачала виникнення відносин представництва. Натомість між сторонами виникли відносини купівлі-продажу, так як зібрані по справі розписки сторін беззаперечно засвідчують оплатність отримання автомобіля при видачі довіреності. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст.ст. 655, 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Придбаним автомобілем [PERSON] володів, користувався і розпоряджався на власний розсуд протягом п'яти років, проходив технічний огляд, забезпечував його безпечну експлуатацію, тобто реалізовував свої права, закріплені ст. 317, 319 ЦК України. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на те, що позивач придбав спірний автомобіль та сплатив за нього повну вартість, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право власності на спірний автомобіль, а тому позовна вимога про визнання права власності підлягає до задоволення. 05 червня 2015 року заступником начальника відділу ДВС Новоселицького РУЮ Менчиць Н.Є., при примусовому виконанні ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2014 року про накладення арешту на транспортний засіб, складено акт опису й арешту майна яким було накладено арешт на автомобіль марки MAN 18272M16 шасі [NUMBER], 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Так, суд вважає, що арешт автомобіля обмежує право позивача, як власника і добросовісного набувача рухомого майна, а тому арешт повинен бути знятий, в порядку передбаченому ЗУ "Про виконавче провадження", з врахуванням наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з роз'ясненнями наданими в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом, шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про виключення майна з опису. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.76 року (із змінами) "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, які ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Таким правом позивач і скористався, звернувшись до суду із зазначеним позовом. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Системний аналіз зазначених положень Закону дає суду підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за постановою державного виконавця, яка приймається на підставі відповідного рішення суду. Право зняття арешту з майна належить лише державному виконавцю того органу державної виконавчої служби, який цей арешт накладав. Судом встановлено та беззаперечно доведено, що [PERSON] придбала автомобіль марки MAN 18272M16, 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], у [PERSON] за 108800 гривень в 2011 році, що підтверджується вищепереліченими доказами. Відповідно до акту державного виконавця від 05.06.2015 року на вищевказаний автомобіль було накладено арешт. Оскільки, судом встановлено, що у позивача виникло право власності на спірний автомобіль, а тому позовна вимоги в частині виключення автомобіля з акту опису та арешту майна також підлягає до задоволення, що на думку суду є правильним і насамперед справедливим. На підставі наведено та

Outcome: approved