Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

У березні 2016 року позивач приватне акціонерне товариство "Київміськбуд-1" (далі - ПрАТ "Київміськбуд-1") звернулося до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про виселення. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 11 квітня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 756/4482/16-ц за позовом ПрАТ "Київміськбуд-1". Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року цивільну справу № 756/4482/16-ц за позовом ПрАТ "Київміськбуд-1" передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПрАТ "Київміськбуд-1" є власником квартири [ADDRESS] . Однак, як стверджував позивач, відповідач [PERSON] самоправно зайняв указане житлове приміщення та відмовляється звільнити квартиру у добровільному порядку. У зв`язку з цим ПрАТ "Київміськбуд-1" просило суд усунути йому перешкоди у володінні та користування квартири [ADDRESS] ПрАТ "Київміськбуд-1" шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року залучено ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" до участі у справі як правонаступника позивача ПрАТ "Київміськбуд-1". [PERSON] відзив на позов ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" до суду не подав. 26 травня 2016 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до відповідачів ПрАТ "Київміськбуд-1", Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Творча майстерня "Вісак" (далі - ТОВ "Творча майстерня "Вісак"), товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасний дім-1" (далі - ТОВ "Сучасний дім-1"), товариство з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Ольвіта" (далі - "Комерційно-виробнича фірма "Ольвіта"), про визнання права власності на нерухоме майно, визнання незаконним розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] працював керівником групи ТОВ "Творча майстерня "Вісак", яке у серпні 2007 року надало йому у постійне користування для облаштування у якості творчої майстерні нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 15 жовтня 2007 року між [PERSON] (замовник) та ТОВ "Творча майстерня "Вісак" (підрядник) було укладено договір підряду № 1-13/07, на виконання якого підрядник здійснив ремонт нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вартість робіт склала 305355,60 грн, що з урахуванням інфляційних втрат станом на лютий 2016 року становило 820383,37 грн. Позивач за зустрічним позовом стверджував, що він неодноразово звертався до ТОВ "Творча майстерня "Вісак" з вимогою укласти договір оренди нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте такий договір підписаний не був. Як зазначив [PERSON] , ним було укладено договори про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води, водовідведення, а також про про користування електричною енергією. [PERSON] вказував на те, що приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , є технічним та не може використовуватися як жиле, а тому розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 квітня 2010 року № 241 про переведення цього приміщення до житлового фонду є незаконним. Позивач за первісним позовом зазначив, що у квітні 2014 року ним отримано від ПрАТ "Київміськбуд-1" вимогу про виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Зважаючи на те, що він витратив на ремонт указаного об`єкта нерухомості 820383,37 грн він запропонував ПрАТ "Київміськбуд-1" відшкодувати йому ці кошти. Проте відповідач за зустрічним позовом відповів на це відмовою. Зважаючи на наведені обставини, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рахунок витрачених ним коштів на ремонт цього об`єкта нерухомості; визнати недійсним розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 квітня 2010 року № 241 про переведення нежилого приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , до житлового фонду; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 червня 2015 року № 39076687. За клопотанням представника позивача за зустрічним позовом 10 лютого 2020 року ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" було залучено до участі у справі в якості співвідповідача за позовом [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року зустрічний позов [PERSON] було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. У судове засідання представник позивача ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" не з`явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги - задовольнити. Відповідач та його представники в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомляли, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їхньої відсутності до суду не подали. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ч. ч. 1, 2 ст. ст. 331 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 15 червня 2015 року ПрАТ "Київміськбуд-1" набуло у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 червня 2015 року № 39076687 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 червня 2015 року № 39077135 (т. 1, а. с. 14, 15). 24 вересня 2019 року право власності на квартиру [ADDRESS] набуло ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" (т. 2, а. с. 184). Отже, на сьогодні позивач є власником згаданого об`єкта нерухомості. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормою ч. 1 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до змісту ч. 4 цієї статті, якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). На сьогодні квартиру [ADDRESS] займає відповідач [PERSON] , не допускаючи у неї власника ТОВ "МАН КОМПЛЕКС". Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Підставою для вселення в житлове приміщення може бути: набуття його у власність або набуття права користування ним (укладення договору найму тощо). Відповідач [PERSON] не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що він є власником квартири [ADDRESS] або у законний спосіб набув права користування нею, наприклад шляхом укладення договору оренди цього житла з його власником. Таким чином, [PERSON] без жодної правової підстави займає квартиру [ADDRESS] та чинить перешкоди його власнику у користуванні цим об`єктом нерухомості, не допускаючи його представників у цю квартиру. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Отже, ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" має право вимагати у [PERSON] усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача з указаного житла. Водночас суд зазначає, що за положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява № 58255/00, п. п. 40-42) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу суд вважає за необхідне оцінити з урахуванням таких обставин: 1) чи можна вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції; 2) чи було вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] законним; 3) чи є у [PERSON] будь-яке інше житло, окрім квартири [ADDRESS] ; 4) чи є спірна квартира єдиним житлом позивача. Судом з`ясовано, що [PERSON] незаконно вселився в квартиру [ADDRESS] . Також судом встановлено, що відповідачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS] , а квартира [ADDRESS] не є єдиним житлом відповідача (т. 3, а. с. 43-47). Ураховуючи наведене, суд вважає, що виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення не суперечить принципу пропорційності. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов ТОВ "МАН КОМПЛЕКС" підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1378,00 грн.

Outcome: approved