Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся у суд з позовом до відповідачів, Харківської міської ради, [PERSON], 3-я особа [PERSON] про визнання права позивача на користування земельною ділянкою по [ADDRESS] в розмірі 1966 кв.м., визнання незаконним та скасування рішення ХМР від 29.10.2014р. за №1680/14 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у приватну власність земельної ділянки за кадастровим [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], громадянці Веретельник Ламарі Котеєвні та скасування державної реєстрації право власності на вказану земельну ділянку. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що згідно технічного паспорту, він є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою м. Харків вул. Паризької комуни б.200. Загальна площа земельної ділянки становить 1966 кв.м. Рішенням ХМР від 29.10.2014року № 1680/14 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку за кадастровми номером [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Позивач вважає, що зазначеним рішенням ХМР було порушено його права та інтереси оскільки після замірів земельної ділянки до позивача ніхто не звертався за підписом в технічній документації та не було узгоджено межі земельної ділянки. Таким чином позивач вважає, що орган місцевого самоврядування не мав жодних підстав передбачених законом для прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,06 га у власність для обслуговування будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] [PERSON] оскільки зазначеним рішенням було надано згоду відчуження частини земельної ділянки, що згідно технічного паспорту знаходиться під домоволодінням співвласником якого є позивач, межі з позивачем ніхто не узгоджував, кадастрова зйомка не проводилась, що порушило права позивача. Ухвалою суду від 18.07.2017 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 16.10.2018року було залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору , на стороні відповідача Харківської міської ради - [PERSON] В судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача ХМР надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки оскаржуване рішення ХМР прийнято відповідно до Земельного кодексу України за встановленою процедурою та визначених порядком документів. Крім того, позивач не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, також зазначив, що у відповідача відсутні будь-які документи щодо права користування земельної ділянки. Представник третьої особи в судовому засідання зазначила, що оскаржуваним рішення також порушено її права. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 18.12.1990року було виділено земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків громадянам відповідно до додатку №1 зокрема [PERSON] за адресою м. Харків вул. Паризької Комуни ,200. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] (колишня назва вулиці [PERSON]) на теперішній час зареєстрований за наступними особами: - [PERSON] - ? ч. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 04.08.1987р. №4-2017; - [PERSON] - ? ч. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 04.08.1987р. №4-2023; - [PERSON] - 1/2ч. на підставі дублікату договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 17.05.1990р. №2-3169. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу [PERSON] знята з реєстраційного обліку у зв'язку із смертю [INFO] Згідно технічного паспорту загальна проща земельної ділянки за адресою [ADDRESS] складає 1966 кв.м. З копії проекту рішення виконкому Київського району м. Харкова від 02.06.1987 року вбачається, що на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право класності щодо будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] та закріплено за ним земельну ділянку площею 1200 кв.м. Рішенням ХМР від 29.10.2014року № 1680/14 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Харкова ( кадастровий номер [NUMBER] ) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]. та Згідно свідоцтва про право власності зазначена земельна ділянка належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. Згідно зі ст. 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до п.34 ч.1ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Частиною 7 статті 118 Земельного Кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та погодження меж земельної ділянки здійснювалось ТОВ «СИНТАЛ-АГРО». З акту погодження меж земельної ділянки від 28.02.2014року вбачається, що [PERSON] відмовився від підпису тобто від погодження меж земельної ділянки під час її відведення (а.с.71). У додатку до акту погодження меж земельної ділянки, зазначено, що правовстановлюючі документи на право власності або право користування земельною ділянкою, що суміжна по лінії В-Г в Управління Держземагенства у м. Харкові та Харківської області не обліковуються (а.с.72). Листом Департаменту земельних відносин від 09.07.2014року позивача повідомлено, що Генеральним планом міста Харкова не передбачено вирішення питання під'їзду транспортних засобів (трактору) до домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Виходячи з цього Управлінням земельних відносин позивача повідомлено, що задоволення його прохання не надавати земельну ділянку з тильної сторони домоволодіння по вул. Паризької Комуни,200 не вбачається можливим. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.ст.24,47 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно з ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст. 21ч. 1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Наведеними положеннями ЗУ України встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Земельним Кодексом України не передбачено право ради взагалі не розглядати питання затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки або проекту землеустрою із подальшою передачею земельної ділянки у власність, а закріплено, що орган місцевого самоврядування зобов'язаний прийняти відповідне рішення. Статтею 198 ЗК України передбачено, що складовою кадастрових зйомок є " погодження меж земельної ділянки" … Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу акту погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Виходячи із аналізу ст. ст. 118,126,198 ЗК України у зміст терміну "погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами" покладений принцип добровільності вчинення зазначених дій суб'єктами земельних відносин, і чинним земельним законодавством не передбачено обов'язку щодо надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки у т. ч. і за рішенням суду. За таких обставин суд приходить до висновку, що посилання позивача на обов'язковість згоди суміжного землекористувача для передання земельної ділянки у власність не відповідають нормам законодавства. Крім того, суд зазначає, що в даному випадку посилання позивача на те, що оспорюваним рішенням відповідачці надано у власність частина його земельної ділянки, внаслідок чого порушені його права, судом не приймається. Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За ч.2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право користування на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й у тих випадках, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права. Також, пунктом 18 Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК України. Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа яка набула права власності на будівлю чи споруду , набуває право на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землевласнику або землекористувачу. Разом з тим, матеріали справи свідчать, що земельна ділянка по [ADDRESS] (раніше вул.Парижської Комуни) на підставі рішення виконкому Київської районної ради надана у користування [PERSON] в 1990 році в розмірі 1200 кв.м. Право користування на теперішній час у відповідності до положень ЗК України за позивачем не зареєстровано. Надання в користування або у власність земельної ділянки по [ADDRESS], в порядку передбаченому законом, в розмірі 1966 кв.м. суду не надано, технічний паспорт не є тим документом, який підтверджує право власності або право користування земельною ділянкою. Межі земельної ділянки, яка закріплювалася за [PERSON], в натурі не встановлювалися та землевпорядна документація, якою було б визначено ці межі позивачем не розроблялася. Тобто твердження позивача про надання ХМР [PERSON] частину земельної ділянки право користування на яку він має, є не доведеними. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи викладене підстави для фактичного позбавлення права власності [PERSON] на земельну ділянку, шляхом визнання недійним та скасування рішення ХМР від 29.10.2014р., скасування державної реєстрації права власності - відсутні. Також суд не вбачає підстав для визнання за позивачем право користування земельною ділянкою за адресою: м.Харків, [ADDRESS], в розмірі 1966 кв.м., у межах згідно технічного паспорту, оскільки як наголошувалось судом технічний паспорт не є документом, який надає позивачу право користування земельною ділянкою. За положеннями ст.ст.116, 118, 119 ЗК України передача у користування фізичним особам земельних ділянок здійснюється, за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом, з наданням необхідних документів та дотримання процедури. В даному випадку доказів вчинення позивачем дій передбачених законом на надання у користування земельної ділянки та відмови ХМР в наданні йому у користування земельної ділянки, суду не надано, внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed