Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 315 885,07 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 159 985,62 грн., заборгованості за відсотками - 121 077, 64 грн., інфляційних витрат за кредитом - 19 998,19 грн, інфляційних витрат за відсотками - 14 823,62 грн. Мотивуючи тим, що 21 квітня 2008 року між АКБСР "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №44.29-48-44/3, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 160 000,00 грн. зі сплатою 17,5 відсотків річних за користування кредитом. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватись відповідно до графіку платежів з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 20 квітня 2009 року. 09 березня 2010 року загальними зборами Акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на ПАТ та зміну найменування банку на Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк". Позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит в обумовленому договором розмірі. Натомість відповідач здійснював свої зобов'язання неналежним чином, в результаті чого у нього виникла вказана заборгованість, що змушує ПАТ "Укрсоцбанк" звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. 06 серпня 2018 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Мотивуючи тим, що постановою Господарського суду м. Києва від 31 березня 2010 року відповідача - ФОП [PERSON] визнано банкрутом та призначено арбітражного керуючого - Уманець Н.О. Зазначена постанова вступила в законну силу та визначила зобов'язання відповідача, як боржника, перед кредиторами, в тому числі перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-44/3 від 21 квітня 2008 року). Крім того, відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки останній платіж за вказаним договором ним було здійснено у 2009 році, а з даним позовом до суду ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся 18.06.2018 року, тобто після закінчення строку позовної давності. З огляду на означене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від позивача ПАТ "Укрсоцбанк" відповіді на відзив або пояснень щодо поданої заяви відповідача про застосування строків позовної давності до суду не надійшло. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-44/3, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 160 000,00 грн. зі сплатою 17,5 відсотків річних за користування кредитом та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 20 квітня 2009 року. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватись в розмірі та в порядку визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться в Додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору. (а.с. 4-8). 12.06.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-44/3 від 21.04.2008 року відповідно до якої було збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 20% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості 20.04.2009 року на умовах визначених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із п. 1.2.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», позивач - ПАТ «Укрсоцбанк», змінив тип акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та змінив найменування (назву) Банку на Публічне Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Факт надання позивачем відповідачу грошових коштів у обумовленому договором розмірі у сумі 160000,00 грн. не заперечується сторонами та підтверджується дослідженими в своїй сукупностями доказами. Разом з тим, як убачається із розрахунку заборгованості, у зв'язку із неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за вказаним договором, станом на 23 травня 2018 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в загальній сумі 396 184,18 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 159 985,62 грн., заборгованості за відсотками - 121 077, 64 грн., інфляційних витрат за кредитом - 19 998,19 грн, інфляційних витрат за відсотками - 14 823,62 грн. (а.с. 13). За положеннями ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч.2 ст. 615 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Разом з тим, статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, де позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України) . Умови договору укладеного між сторонами не містять зміни тривалості позовної давності. Згідно Постанови Господарського суду м. Києва від 31 березня 2010 року фізичну особу- підприємця [PERSON] визнано банкрутом та призначено арбітражного керуючого - Уманець Н.О. Строк виконання всіх грошових зобов'язань, зокрема за договором відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-44/3 від 21.04.2008 року вважати таким, що настав 31.03.2010 року. Припинено нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута з 31.03.2010 року (а.с. 37-39). Як убачається із розрахунку вимог банку у зв'язку із неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором, останнє погашення заборгованості за договором було здійснено 02.09.2009 року (а.с.13). Кінцевий термін повернення основної заборгованості є 20.04.2009 року, тобто про існування заборгованості позивач знав. Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З даним позовом до суду ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 18.06.2018 року. При цьому позивачем не наведено обставин та підстав, за яких ним було пропущено строк загальної позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку. Із заявами про поновлення такого строку ПАТ «Укрсоцбанк» також не звертався. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). [PERSON] просить суд про застосування наслідків строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 31 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України" Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності, умови договору не містять збільшення тривалості такого строку. Позивач не наводить підстав з яких ним пропущено позовну давність та поважність причин такого пропуску та не звертається із заявами про його поновлення. А відповідач просить суд про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд приходить до висновку про застосування позовної давності, у зв'язку із чим відмовляє у задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір покладається на його рахунок у зв'язку з відмовою у в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed