Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство " Банк " Фінанси та Кредит" в жовтні 2014 року звернувся до суду із позовом до відповідачів в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 13-07-И/02 від 12.03.2008 року, в розмірі 2 486 310,44 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 59,40 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання права власності на зазначена майно за Публічним акціонерним товариством " Банк " Фінанси та Кредит" за ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того, просить виселити відповідачів та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих мешканців квартири [ADDRESS] В обґрунтування позову позивач вказує , що відповідно до укладеного договору № 13-07-И/02 від 12.03.2007 рок року [PERSON] отримала кредит у розмірі 100 000.00 долар США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,3% річних. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (шомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією. а також інші витрати. Позивач вказує, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 20.03.2007 р. було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 730. Відповідно до даного договору [PERSON] передала банку в іпотеку майно: квартиру загальною площею 59,40 м2, житловою площею 42,30 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На порушення умов кредитного договору позичальник не виконав зобов'язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на день звернення до суду складає - 2486310,44 грн., яка включає в себе: 973529,72 грн. - сума строкої заборгованості; 183522,99 грн. - сума простроченої заборгованості; 381632,62 грн. - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 26866,00 грн. - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 920759,11 грн. - сума нарахованої пені за прострочення заборгованості по основному боргу, відсотків, комісії. В підтвердження наявності заборгованості позивач послався на наданий до позову розрахунок . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, заперечував проти заочного розгляду справи. При цьому вказав на доцільне в порядку ст.217 ЦПК України зупинити виконання рішення до до припинення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-VII від 03.06.2014. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, а тому судом ухвалено проведення розгляду справи у їх відсутність у загальному порядку, беручи до уваги заперечення представника позивача проти проведення заочного розгляду справи. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що 12.03.2007 року між Публічне акціонерне товариство " Банк " Фінанси та Кредит" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 13-07-И/02. Відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 100 000.00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,3% річних. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (шомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією. а також інші витрати. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 20.03.2007 р. було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 730. Відповідно до даного договору [PERSON] передала банку в іпотеку майно: квартиру загальною площею 59,40 м2, житловою площею 42,30 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На порушення умов кредитного договору позичальник не виконав зобов'язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Пунктом 5.1 кредитного договору забезпечення виконання зобов'язань за цим договором є застава нерухомості. Пунктом 8 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах даного договору. П. 9.3.1 Іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленого статтею 37 Закону України "Про іпотеку" Таким чином, Позивач зазначає, що оскільки термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний Позивачем таким, що настав, а заборгованість за Кредитним договором у встановлений строк не була сплачена, позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на Предмет іпотеки за Банком. Відповідно до положень ст. 525 ЦПК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст.12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові №5 від 30.03.2012 р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснив, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому щодо вимог до відповідача про виселення та зняття з реєстраційного обліку одночасно із зверненням стягнення на майно,то суд виходить з того, що на час розгляду вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених частиною 2 статті 40 Закону України " Про іпотеку" та частиною 3 статті 109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, тому такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя в розумінні вимог статті 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. Відповідно до ст.. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно практики Європейського Суду з прав людини ( Справа " Будченко проти України" ) встановлено, що за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ""Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі ""Бейелер проти Італії"" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І). Суд також нагадує, що питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (див. рішення у справі ""Скордіно проти Італії (№ 1)"" (Scordino v. Italy (no. 1) [ВП], заява № 36813/97, пп. 190 та 191, ЄСПЛ 2006-V). Отже, зважаючи на те, що положення Закону України "" Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"" чітко закріплює заборону національних органів щодо звернення стягнення на майно в період дії мораторію , виходячи із умов , що в ньому наведені та в даному випадку скасовує відповідальність відповідачів, суд вважає, що рішення суду слід зупинити до припинення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII від 03.06.2014 року, оскільки у протилежному випадку це призведе до порушення прав відповідачів, які закріплені у Конвенції та Конституції України. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial