Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

В уточнених позовних вимогах прокурор просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 12,5256 га від 29.12.2005 р. між Волочиською районною державною адміністрацією і [PERSON] посилаючись на те, що земельна ділянка була передана в оренду всупереч вимог ЗУ "Про оцінку земель" без проведення її нормативної грошової оцінки, внаслідок чого розмір орендної плати встановлено неправильно. Дана умова є істотною, тому в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним із витребуванням у [PERSON] земельної ділянки. Прокурор, представники ГУ, РДА позов підтримали і пояснили, що РДА пропонувала [PERSON] як орендарю провести нормативну грошову оцінку земельної діялнки для приведення у відповідність договору оренди в частині орендної плати. Ним ці вимоги не були виконані, тому через недотримання істотної умови - розміру орендної плати відповідно до ЗУ "Про оцінку земель" договір необхідно визнати недійсним. Відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив, що при укладенні договору оренди земельної ділянки з РДА було домовлено про сплату 50 грн./га, він сплачував всю суму орендної плати, а пізніше і більші суми, які виставлялися податковими органами. На ньому не лежить обов'язок по проведенню нормативно грошової оцінки землі, так як земля належить державі. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності, так як договір укладено в 2005 р., а з позовом він звернувся в 2015 р., тому просит застосувати цей строк. Вислухавши учасників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Так, згідно копії договору оренди земельної ділянки між Волочиською РДА і [PERSON] укладеного відповідно до розпорядження голови Волочиської РДА № 638/2005-р від 15.09.2005 р., який зареєстрований 29.12.2005 р. у Волочиському відділі Держаного земельного кадастру за № 040575000002 п. 9 визначено орендну плату в розмірі 50 грн./га в рік. Право оренди земельної ділянки - це згідно ст. 93 ЗК України засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідно. орендареві для власної діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 124 ЗК України в редакції на час укладення договору, передача в оренду земельної ділянки, що перебуває в державній чи комунальній власності відбувається на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Пунктом 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів здійснюють відповідні органи виконавчої влади. Із ч.2 ст. 1 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" вбачається, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади, яка згідно ст. 6 цього Закону діє на виконання Конституції України, Указів Президента України, законів України, актів КМ України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, тобто вправі була укладати оспорюваний договір оренди земельної ділянки. Однак у відповідності із чч.1-3 ст. 16 ЗУ "Про оренду земель" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земль державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву. Розгляд цієї заяви і надання земельної діялнки в оренду проводяться в порядку, визначеному ЗК України. В разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди змелі відповідно до вимог ЗК України. Відповідно до ст.ст. 1, 2, 20, 25 ЗУ "Про землеустрій" земельні ділянки надаються в оренду на підставі розробленої в установленому порядку документації із землеустрою. Договір оренди землі - це згідно ч.1 ст. 13 ЗУ "Про оренду землі", договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки, тощо), які встановлюються або регулюються органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст. 15 ЗУ "Про оренду землі" орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотними умовами договору оренди землі. Відповідно до ч.4 ст. 21 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) річна орендна плата за земельні ділнки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється ЗУ "Про плату за землю" та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок згідно ч.1 ст. 13 ЗУ "Про оцінку земель" проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності. В силу ч.1 ст. 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержанння в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені чч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Аналіз цих норм дає підстви для висновку, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, у зв'язку з цим укладення сторонами договору оренди земельної діялнки суперечить вимогам чинного законодавства. Із матеріалів справи, показів свідків [PERSON], [PERSON], показів учасників вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, переданої в оренду [PERSON] не проводилася, отже розмір орендної плати встановлений стронами з порушенням норм чинного законодавства. В зв'язку з цим договір оренди земельної ділянки від 29.12.2005 р. між РДА і [PERSON] необхідно визнати недійсним із витребуванням цієї земельної ділянки у відповідача, задовольнивши позов. Посилання [PERSON] щодо спливу позовної давності не відповідають закону і фактичним обставинам справи, так як ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Прокурор в цивільному процесі діє відповідно до ст.ст. 45, 46 ЦПК України, тому положення про початок перебігу позовної давності поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що висловлено в правовій позиції Верховного Суду України в справі №6-178цс15 від 01.07.2015 р.. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що до 29.04.2015 р. територіальні органи Державного комітету України по земельних ресурсах і Державної інспекції сільського господарства України, на які покладено державний контроль за використанням та охороною земель, були обізнані або могли бути обізнані про порушення державних інтересів при передачі земельної діялянки [PERSON] в оренду, в зв'язку з цим суд приходить до висновку, що позовна давність, в межах якої прокурор міг звернутися до суду із позовом не сплила. Прокурором заявлено дві самостійні вимоги немайнового характеру, від сплати судового збору при подачі позовної заяви він був звільнений, в зв'язку із задоволеннм позову із [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 487,20 грн. (1218х0,2 +1218х0,2).

Outcome: approved