Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про встановлення порядку користування земельною ділянкою на якій знаходиться житловий будинок. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 20.11.1993 року по 28.11.2006 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 28.11.2006 року рішенням Шаргородського районного суду шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі на земельній ділянці площею 0,20 га, що розташована по вул. Лесі Українки в с. Клекотина Шаргородського району та була виділена відповідачу для будівництва житлового будинку, позивач та відповідач спільно побудували житловий будинок та літню кухню. 19.11.2008 року позивач зверталась до Шаргородського районного суду з позовом про розподіл майна спільної сумісної власності. Предметом спору були два житлові будинки, що розташовані за адресою [ADDRESS] Ухвалою Шаргородського районного суду від 17.12.2008 року затверджено мирову угоду за якою, у власності позивача залишено житловий будинок (незакінчений будівництвом) загальною площею 92,89 м.кв., вартістю 14550 грн., що становить 60/100 часток права власності у спільному майні, а у власності відповідача залишено житловий будинок (літню кухню), загальною площею 69,14 м.кв., вартістю 9700 грн., що становить 40/100 часток права власності. Після поділу двох житлових будинків позивач запропонувала відповідачу поділити земельну ділянку, однак останній відмовився, після чого позивач звернулась із заявою з приводу користування земельною ділянкою до Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Відповідно до акту від 24.04.2009 року, складеного узгоджувальною комісією сільської ради та доданого до нього схематичного плану, затвердженого рішенням № 263 20 сесії 5 скликання Клекотинської сільської ради від 07.05.2009 року було запропоновано поділити вказану земельну ділянку по 0,065 га кожному. У подальшому відповідно до рішення № 251 від 16.09.2009 року відповідачу було виділено 0,20 га земельної ділянки, а також рішенням № 252 16 сесії 5 скликання Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 16.09.2009 року відповідачу було рекомендовано дозволити позивачу використовувати частину земельної ділянки [ADDRESS], відповідно до набутого права власності. Дане питання, також, було предметом розгляду узгоджувальної комісії Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Позивач стверджує, що оскільки вона набула право власності на 60/100 частки спільного нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, то до неї перейшло і право користування 60/100 частками земельної ділянки, а саме 0,12 га. Розмір частки відповідача склав 40/100, тобто 0,08 га. Однак земельна ділянка, яка знаходиться під житловим будинком не була поділена між сторонами в порядку передбаченому чинним законодавством України, а також між ними не був встановлений порядок користування нею. Тому, позивач вважає, що її право на частину земельної ділянки, яка пропорційна часткам в житловому будинку, що необхідна їй для обслуговування житла - порушено відповідачем. У зв'язку з цим позивач неодноразово зверталась до відповідача для встановлення порядку користування земельною ділянкою пропорційно часток в житловому будинку, які належать кожному із співвласників, однак відповідач категорично відмовився. Позивач просить визначити порядок користування земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок під номером [ADDRESS], виділивши їй в користування 60/100 часток земельної ділянки, а саме 0,12 га, а відповідачу 40/100 часток, тобто 0,08 га. Вподальшому в ході судового розгляду позивачем було подано заяву про зміну розміру позовних вимог і визначення порядку користування земельною ділянкою під номером [ADDRESS], виділивши їй в користування 1/2 часток земельної ділянки, а саме 0,10 га, та відповідачу 1/2 часток, тобто 0,10 га. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з мотивів та підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] проти задоволення позову категорично заперечували. Суду пояснили, що відповідач - [PERSON] набув земельну ділянку не перебуваючи у шлюбі з позивачем, тому позивач не має права претендувати на вказану земельну ділянку. Крім того, пояснили, що якщо навіть припустити, що у користування відповідача спірна земельна ділянка була передана під час шлюбу сторін, то з моменту його розірвання та навіть розподілу спільної сумісної власності подружжя минув строк позовної давності, а тому сторона відповідача проти позову заперечує категорично. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що з 20.11.1993 року по 28.11.2006 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. 28.11.2006 року рішенням Шаргородського районного суду шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі на земельній ділянці площею 0,20 га, що розташована по вул. Лесі Українки в с. Клекотина Шаргородського району та була виділена відповідачу для будівництва житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, позивач та відповідач спільно побудували житловий будинок та літню кухню. Відповідач право власності на спірну земельну ділянку під номером [ADDRESS] у встановленому законом порядку не зареєстрував державного акту на право власності не отримав. Ухвалою Шаргородського районного суду від 17.12.2008 року затверджено мирову угоду за якою, у власності позивача залишено житловий будинок (незакінчений будівництвом) земельною площею 92,89 м.кв., вартістю 14550 грн., що становить 60/100 часток права власності у спільному майні, а у власності відповідача залишено житловий будинок (літню кухню), загальною площею 69,14 м.кв., вартістю 9700 грн., що становить 40/100 часток права власності (а.с. 48-49). Рішенням 20 сесії 5 скликання Клекотинської сільської ради від 07.05.2009 року №235 за позивачем визнано право на житловий будинок в [ADDRESS], за ухвалою суду від 17.12.2008 року у справі №2/927-08 про розподіл спільного сумісного майна подружжя (а.с. 8). Рішенням 20 сесії 5 скликання Клекотинської сільської ради від 07.05.2009 року №236 затверджено акт рекомендованого розподілу території земельної ділянки розташованої в [ADDRESS], від 24.04.2009 року. Рекомендовано відповідачу дозволити використовувати позивачу частину земельної ділянки [ADDRESS], з метою вирощування сільськогосподарських культур відповідно до набутого нею права власності на будівлю житлового будинку за даною адресою. Позивачу в разі невиконання відповідачем цього рішення рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання використання земельної ділянки [ADDRESS] (а.с. 7) Згідно акту від 24.04.2009 року, комісією в складі сільського голови с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області Шпака О.С., спеціаліста 1-ї категорії сільської ради Заграя С.М., члена узгоджувальної комісії Темчуренко Л.М., позивачу та відповідачу було запропоновано поділити земельну ділянку площею 0,20 га, що знаходиться в [ADDRESS], по 0,065 га кожному (а.с. 9-10). На підставі рішення Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 235 від 07.05.2009 року, позивач 21.03.2012 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок розташований [ADDRESS] (а.с. 14). Суд не бере до уваги, в цій частині, пояснення представника відповідача - [PERSON] стосовно незаконності реєстрації права власності на житловий будинок позивача зважаючи на відсутність у неї права власності на земельну ділянку на якій розташований цей будинок, оскільки дані пояснення не стосуються предмету спору у справі, яка розглядається. Своє право власності на вказаний житловий будинок позивач зареєструвала 22.03.2012 року номер запису: 1164 в книзі: 6, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 33560818 від 22.03.2012 року (а.с. 15). У судовому засіданні за клопотанням сторони позивача було призначено судову будівельно-технічну еспетризу з метою визначити можливі варіанти користування земельною ділянкою в [ADDRESS], встановити розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку позивача та визначити відповідність запропонованого Клекотинською сільською радою Шаргородського району Вінницької області плану розподілу земельної ділянки між житловим будинком та літньою кухнею нормативним вимогам. На виконання ухвали суду уповноваженою експертною установою було проведено судову будівельно-технічну еспетризу та запропоновано три варіанти користування спірною земельною ділянки, визначено розмір земельної ділянки необхідний для обслуговування будинку позивача та вказано на невідповідність плану розподілу земельної ділянки запропонованого Клекотинською сільською радою Шаргородського району Вінницької області нормативним вимогам. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України, а також іншими нормативно правовими актами у сфері користування та розпорядження землею. При вирішення даної справи судом було з'ясовано предмет та підстави позову. Так зокрема позивачем у судовому засіданні 18.04.2014 року було вказано, що метою звернення до суду було виділення їй частини земельної ділянки відповідача. Водночас представником позивача вказувалося, що предметом спору є саме: визначення порядку користування земельною ділянкою яка являлася спільною сумісною власністю подружжя і на якій розташовано житловий будинок, що належить позивачу. Стосовно підстав звернення до суду то позивач і її представник не змогли з впевненістю визначитись щодо них; так зокрема і в позовній заяві у своїх поясненнях та додаткових поясненнях вони повідомили, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, тому ця обставина є підставою для визначення порядку користування земельною ділянкою з виділенням сторонам по 1/2 її розміру. Водночас із позовної заяви та тих же пояснень сторони позивача вбачається, що позивач з 22.03.2012 року є власницею житлового будинку розташованого на земельній ділянці [ADDRESS], а тому просить визнати порядок користування земельною ділянкою… Виходячи зі змісту позову, характеру спірних правовідносин, суд, дійшов висновку, що предметом спору є - визначення порядку користування земельною ділянкою, яка виділена [PERSON], а підставою позову є наявність на спірній земельній ділянці, яку позивач [PERSON] вважає спільною сумісною власністю подружжя, житлового будинку, який на праві особистої приватної власності належить позивачу [PERSON] Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вказаним статтям ЦПК України кореспондують ст. 16 ЦК України, відповідно до ч. 1, 2 п. 4 якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд вирішуючи спір виходить із того, що частини 1, 2 ст. 120 ЗК України закріплюють самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю чи споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на всю земельну ділянку, на якій вони розташовані. За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду як до набувача, переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної діляки, що є необхідною для їх обслуговування. Допускаючи застосування ст. 377 ЦК України суд виходить із того, що оскільки питання щодо набуття права власності на земельну ділянку яка розташована під будинком в результаті його реєстрації не врегулювано спеціальною статтею ЦК України чи іншого закону, то необхідно застосувати положення ст. 8 ЦК України, відповідно до яких, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договорами, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Саме тому на думку суду у даному разі і є необхідність застосування ст. 377 ЦК України. Таким чином, позивач - [PERSON] набувши права власності на будинок автоматично не набула права власності на усю земельну ділянку або на її половину, а лише на ту частину земельної ділянки, яка розташована під будинком та необхідна для його обслуговування. Так з висновків судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що при усіх варіантах визначення порядку користування земельною ділянкою площа земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] буде становити 118 м.кв. конфігурація такої ділянки визначена виходячи із розмірів будинку його розташування та розташування сусідніх земельних ділянок і споруд. Саме цю ділянку і необхідно визначити, як необхідну для користування позивачу. Стосовно визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, яка не відноситься до необхідної для обслуговування житлового будинку. Відповідно до ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до п. 7 Розділу 10 "Перехідні положення" ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігають права на ці ділянки. Пунктом 6 Розділу 10 "Перехідні положення" ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 р. переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. N 5-рп/2005 п. 6 Розділу 10 "Перехідні положення" ЗК України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), оскільки суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 2 ст. 14, ч. 3 ст. 22, ч. 1 ст. 24, частин 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України. Ставлячи питання про визначення порядку користування земельною ділянкою у розмірі 0,20 га позивач виходить із того, рішенням Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №251 від 16.09.2009 року [PERSON] виділено земельну ділянку розміром 0,20 га [ADDRESS] на якій на даний час знаходиться її будинок, а у відповідності до ч.4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Тобто, позивач як співвласник житлового будинку, має право на виділення їй в користування тієї частини земельної ділянки, яка є пропорційною її частці в житловому будинку. Водночас, позивач не заперечує, що право власності на земельну ділянку відповідачем не оформлено зокрема не отримано державного акта на право власності на земельну ділянку та не зареєстровано його. Однак, абз. 3 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № 7 передбачено, що абзаци 1 і 2 пункту 19 цієї Постанови (ті, що зазначені вище в цьому позові) стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Вказані посилання сторони позивача на ст. 120 ЗК України суд вважає неправильним та некоректним, оскільки у даному разі у справі, яка розглядається сторони не являються співвласниками житлового будинку, а є самостійними власниками окремих будинків, які розташовані на земельній ділянці, яка виділена на праві приватної власноті [PERSON] Інших підстав для задоволення позову, окрім зазначених позивачем заявлено не було. Відповідно до ст. 10, ч. 1 ст. 60 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до норм Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України встановлено чіткий перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Так, право власності на земельну ділянку може посвідчуватися державним актом, цивільно-правовою угодою, а щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Таким чином, право користування земельною ділянкою може бути підтверджено виключно державним актом про право постійного користування земельною ділянкою або договором оренди. Слід також зауважити, що документи, які підтверджують право користування земельною ділянкою підлягають реєстрації у встановленому порядку. На даний час, рішенням суду не може бути надано у користування відповідну земельну ділянку, в розумінні надання правового статусу користувача згідно з положеннями ЗК України, оскільки це є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування та/або органів державної влади на підставі ст. 116 ЗК України. Винесення такого рішення є втручанням в діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, що прямо заборонено законом та зазначено у Постановах пленумів ВСУ. Таке рішення може бути прийняте лише в рамках добросусідства. Що стосується визначення порядку користування земельною ділянкою, що знаходиться у комунальній власності, то будь які форми визначення такого порядку (договір між користувачами суміжних земельних ділянок, рішення суду про визначення порядку користування землею), то вони не мають статусу правовстановлюючих документів на землю. Таке рішення суду стосується положень ЗК України (ст. 103) про добросусідство, та визначають спосіб використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення, при яких землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Такий порядок користування визначається з метою безперешкодної можливості в обслуговуванні будинку та господарських споруд в умовах, найбільш сприятливих для співвласників житлових будинків. Виходячи із фактичних обставин справи та положень ст. 103 ЗК України положень ст.ст. 368, 369 ЦК України суд вбачає, що з метою запобігання порушення права власності позивача та надання їй можливості безперешкодного користування своєю власністю - житловим будинком, в межах добросусідства, з розмірів спірної земельної ділянки слід визначити також земельну ділянку для спільного користування сторонами. Дослідивши матеріали судової будівельно-технічної експертизи вбачається за можливе визначити конфігурацію земельної ділянки для спільного користування сторін виходячи із Варіанту №3 встановлення користування земельною ділянкою домоволодіння [ADDRESS], а саме взявши за основу частину спірної земельної ділянки у розмірі 0,0450 га. виокремивши із неї 118 м.кв. необхідних для обслуговування житлового будинку (питання щодо користування яким вирішено раніше). За таких умов конфігурація земельної ділянки для спільного користування матиме слідуючий вигляд: довжина - від вул. Лесі Українки з боку сусіднього домоволодіння до земельної ділянки виділеної для обслуговування будинку [PERSON] 11,42 м.кв., від вул. Лесі Українки з боку земельної ділянки [PERSON] 31,25 м.кв.; ширина - з боку будинку [PERSON] (літньої кухні) від земельної ділянки виділеної для обслуговування будинку [PERSON] до земельної ділянки [PERSON] 1,09 м.кв. та від вул. Лесі Українки 17,86 м кв. Приймаючи дане рішення суд виходить із того, що у справах за позовом осіб, яким належні на праві спільної власності житлові будинки, господарські будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні, про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою суд повинен з'ясувати і врахувати можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, з урахуванням розташування господарських будівель і споруд тощо. В казана позиція суду цілком узгоджується із позицією викладеною в ухвалі судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від: 02.02.2000 року у якій вказано, що при вирішенні спору між співвласниками жилого будинку про порядок користування земельною ділянкою суд має враховувати роз'яснення з цих питань, дані Пленумом Верховного Суду України у постанові від 25 грудня 1996 р. № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зокрема про те, що у спільному користуванні сторін суд може залишити лише ділянку, роздільне користування якою встановити неможливо, і що у резолютивній частині рішення він повинен вказати розміри й межі тих ділянок, якими має користуватися кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю Враховуючи усе вищевикладене та

Outcome: partial