Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

У березні 2019 року акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада» (далі по тексту - позивач, ПАТ АКБ «Аркада») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач, [PERSON] ) про розірвання договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.05.2008 між сторонами був укладений договір № 58308 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого відповідач здійснював інвестування у житлове будівництво кварт [ADDRESS] . 01.04.2020 між сторонами було укладено договір № 58308 про уступку майнових прав, відповідно до якого позивач передав відповідачу майнові права на вищезазначену квартиру. Інвестування у житлове будівництво здійснювалося відповідачем за рахунок кредитних коштів на підставі договору про іпотечний кредит № 58308, укладеного між сторонами 01.04.2010 р., згідно з яким відповідачу були надані кредитні кошти у розмірі 326 829 грн. 77 коп. строком до 01.04.2030р. З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 01.04.2010 р. між сторонами було укладено іпотечний договір № 58308. Проте, у зв`язку із систематичним невиконанням відповідачем вимог щодо сплати кредитних коштів, процентів та штрафних санкцій за [PERSON] утворилася заборгованість за договором про іпотечний кредит, яка станом на 06.03.2018 р. становить 2 756 518 грн. 06 коп., з них: загальна заборгованість за кредитом - 317 340 грн. 07 коп.; заборгованість по сплаті процентів - 211 675 грн. 11 коп.; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 2 214 846 грн. 08 коп. та штраф - 5 301 грн.47 коп. Просив суд розірвати договір про іпотечний кредит № 58308 від 01.04.2010р.; стягнути з [PERSON] заборгованість за договором про іпотечний кредит в розмірі 2 756 518 грн. 06 коп., звернувши стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором, шляхом проведення прилюдних торгів та виселити відповідача з вказаної квартири. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою судді від 15.04.2019 року було відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.10.2019 закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав та просив суд її задовольнити, проти проведення заочного розгляду та постановлення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Дослідивши наявні письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача з наступних підстав. Судом встановлено, що16.05.2008 між сторонами був укладений договір № 58308 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого відповідач здійснював інвестування у житлове будівництво кварт [ADDRESS] . 01.04.2020 між сторонами було укладено договір № 58308 про уступку майнових прав, відповідно до якого позивач передав відповідачу майнові права на вищезазначену квартиру. Інвестування у житлове будівництво здійснювалося відповідачем за рахунок кредитних коштів на підставі договору про іпотечний кредит № 58308, укладеного між сторонами 01.04.2010 р., згідно з яким відповідачу були надані кредитні кошти у розмірі 326 829 грн. 77 коп. строком до 01.04.2030р. зі щоквартальною сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки в розмірі 23,50 % річних. З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 01.04.2010 р. між сторонами було укладено іпотечний договір № 58308, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору іпотекодавець (відповідач) забезпечує вимогу іпотекодержателя (позивача) виконати основне зобов`язання позичальника (відповідача) та можливу неустойку за договором про іпотечний кредит. Пункт 2.1. Іпотечного договору визначає, що зміст основного зобов`язання відповідача полягає у задоволенні в повному обсязі вимог позивача, які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи: повернення суми кредиту у розмірі 326 829 грн. 77 коп., сплату процентів за користування кредитом за відсотковою ставкою 23,50 % річних, пені і процентів за прострочку виконання зобов`язань та будь-якого збільшення зазначених платежів, а також вимоги щодо відшкодування інших витрат позивача, що виникнуть внаслідок невиконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит. Згідно з умовами п. 3.1. Іпотечного договору відповідач передав в іпотеку позивачу майнові права на квартиру, будівництво якої не завершено, та саму квартиру, що буде збудована. Майнові права на квартиру належать відповідачу згідно Договору № 58308 про уступку майнових прав від 01.04.2010 року. На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.06.2010 за № 845-С/КІ відповідачу 27.07.2010 року видане свідоцтво про право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов п. 2.1. договору про іпотечний кредит відповідач зобов`язувалася повернути суму кредиту та сплатити проценти за користуванням кредитними коштами позивачу. Графік повернення кредитних коштів затверджено сторонами в додатковій угоді № 1 до договору про іпотечний кредит. Разом з тим, відповідач умови договору про іпотечний кредит належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком, наданим позивачем, станом на 06.03.2018 р. становить 2 756 518 грн. 06 коп., з них: загальна заборгованість за кредитом - 317 340 грн. 07 коп.; заборгованість по сплаті процентів - 211 675 грн. 11 коп.; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 2 214 846 грн. 08 коп. та штраф - 5 301 грн.47 коп. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем направлялись на адресу відповідача претензії від 25.10.2016 р. та від 19.04.2018 р. з вимогою у добровільному порядку сплатити заборгованість за кредитом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач умови договору про іпотечний кредит належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, станом на 06.03.2018 р. становить 2 756 518 грн. 06 коп., з них: загальна заборгованість за кредитом - 317 340 грн. 07 коп.; заборгованість по сплаті процентів - 211 675 грн. 11 коп.; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 2 214 846 грн. 08 коп. та штраф - 5 301 грн.47 коп. Разом з тим, позивачем нарахована пеня за несвоєчасну сплату відповідачем відсотків за користування кредитними коштами за період з 15.04.2016 по 06.03.2019 в розмірі 2 214 846,08 грн. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частиною 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 2 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Судом встановлено, що розмір неустойки є значно більший від розміру боргового зобов`язання. До того ж, негативних наслідків для позивача через прострочення виконання основного зобов`язання не наступило, а стягнення пені та штрафу є лише санкціями за порушення виконання зобов`язань. Таким чином, суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача до 529 015 грн. 18 коп. Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому вимоги в частині стягнення з заборгованості за кредитом в сумі 1 063 331 грн. 83 коп., з яких загальна заборгованість за кредитом - 317 340 грн. 07 коп.; заборгованість по сплаті процентів - 211 675 грн. 11 коп.; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 529 015 грн. 18 коп. та штраф - 5 301 грн.47 коп. є обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач, з метою задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням, просив суд розірвати договір про іпотечний кредит та стягнути з відповідача суму заборгованості за договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та виселити відповідача, посилаючись на невиконання відповідачем основного зобов`язання за договором іпотечного кредиту. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При чому зазначення судом у рішенні суду початкової цини предмета іпотеки або визначення початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не має вирішального значення для правильності вирішення спору. Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 березня 2018 року № 235/3619/15-ц. Згідно зі ст. 41 ЗУ "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Таким чином, виходячи з викладеного та з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ст.ст. 33, 39 Закону України "Про іпотеку" суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі. Відповідно до частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. У частині перші статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Водночас, статтею 109 Житлового кодексу України визначено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянами за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються із жилого будинку предмета - іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана за рахунок кредитних коштів, а тому суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача без надання іншого житла. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач не виконує передбачені чинним законодавством вимоги закону, суд вважає, що вимоги позивача стосовно виселення відповідача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: partial