Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

ПАТ Державний ощадний [PERSON] України звернувся до суду з позово до відповідачів про стягнення заборгованності посилаючись на те, що між банком та відповідачем [PERSON] 02 серпня 2007 року було укладено кредитний договір №3184. відповідно до умов даного договору [PERSON] надав кредит [PERSON] На споживчі цілі в сумі 190 000,00 доларів США 00 центів, строком на 120 місяців з датою останього погашення кредиту не пізніше 02.08.2017 року. Також, позичальник зобовязався щомісячно до 25 числа платіжного місяця здійснювати платежі в валюті наданого кредиту готівкою до каси банку по 1584 дол.США 00 центи та нараховані Банком проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних. В забезпечення виконання зобовязання між Банком та [PERSON] Було укладено договір поруки від 31.08.2009 року №13344, згідно якого поручитель зобовязався перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зі сторони [PERSON] Своїх зобовязень за кредитним договором. Позивач свої зобовязання по вказаному договорі виконав та надав [PERSON] Грошові кошти у сумі 190 000,00 дол.США 00 цента. В той час як боржник наданий кредит в строки встановлені договором не гасила внаслідок чого в неї виникла прострочена заборгованність за даним кредитом. Відповідачі повідомлялися про існучу заборгованність і про її погашення але на даний час заборгованність складає 128050 дол.США 50 центів і відповідачами не погашена, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. [PERSON], подано зустрічний позов до ПАТ Державний ощадний [PERSON] України про визнання кредитного договору недійсним посилачись на те, що підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги. У судовому засіданні представник Банку позовні вимоги первісного позову підтримала і просила їх задовольнити, що стосується зустрічного позову просила в його задоволенні відмовити та застосувати строк позовної давності. Відповідачі та їх представник проти позову Банку заперечували вважають його безпідставним та необгрунтованим і також просять застосувати строк позовної давності, а що стосується з вимог зустрічного позову підтримали в повному обсязі та просили вимоги задовольнити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи дійшов до наступного. Так, судом встановлено, що 02 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Фастівське відділення №2877 та [PERSON] було укладено кредитний договір №3184 . Відповідно до п. 1.1 вказаного договору [PERSON] зобовязується надати позичальнику, на умовах цього договору грошові кошти в сумі 190 000, 00 дол.США, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Згідно з пунктом 1.2. договору №3184, кредит надавався терміном на 120 місяців з датою остаточного погашення не пізніше 02 серпня 2017 року. Кредит надавався на споживчі цілі п.1.2 договору, що спростовує твердження представника Банку, що кредит був комерційним. 02 серпня 2007 року розпорядженням операційному управлінню (відділу) в рахунок дозволеного кредиту було видано [PERSON] готівкою 190000 дол.США. про отримання коштів не заперечується сторонами. На заяви [PERSON], між нею та Банком, були укладені додатковий договір №1 від 23 січня 2009 року про зміну графіку погашення кредиту в частині перенесення терміну сплати основного боргу по кредиту на шість місяців. 31 серпня 2009 року укладено додатковий договір №2 щодо реструктуризації кредитної заборгованості та зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення рзміру щомісячних платежів. 09 вересня 2010 року укладено додатковий договір №3щодо реструктуризації кредитної заборгованості та зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення рзміру щомісячних платежів. 31 серпня 2011 року укладено додатковий договір №4 щодо реструктуризації кредитної заборгованості та зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення рзміру щомісячних платежів. 26 червня 2012 року уклдено додатковий договір №5 до кредитного договору щодо внесення змін до умов кредитування шляхом пролонгації кредиту подовження кінцевого терміну повернення кредиту з розстроченням розміру чергових платежів по кредиту. В забезпечення виконання зобовязання позичальником [PERSON] за кредитним договором №3184 було укладено Договір поруки №13344 від 31 серпня 2009 року між [PERSON], відповідно до якого поручитель відповідає солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] обовязків за Кредитним договором, а також додатковими договорами до нього. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Виходячі з умов позовної заяви станом на 01.11.2015 року сума заборгованності за кредитним договором становить 128050 доларів США 50 центів. Про існуючу заборгованість відповідачам було направлено на їх адресу листи про повернення залишку суми непогашеного кредиту, сплатити прострочену заборгованність по чергових платежах за кредитом, сплатити заборгованність по сплаті відсотків за користування кредитом та нараховану пеню. В подальшому банк звернувся до суду з даним позовом. В обгрунтування своїх позовних вимог Банком надано розрахунок заборгованості але даний розрахунок не містить належних відомостей, яки б, давали суду, підстави вважати про правильність нарахування заборгованності. В судовому засіданні на запитання суду про надання детального пояснення про складові даних розрахунків, представник позивача не змогла надати відповідь, пославшись, що даний розрахунок здійснюється спеціалістом банку. Разом з тим, в ході розгляду справи відповідачем [PERSON], надано довідки, які були надані Банком на її звернення: №10/2694 від 20.11.2009 року, №10/31/680 від 09.09.2010 року, №10/31/31-1351 від 09.12.2011 року де зазначено, що за 2009 рік, 2010 рік, 2011 рік простроченої заборгованності по кредиту та відсотках у [PERSON] відсутня. Як вбачається з умов позовної заяви та посилання на розрахунок заборгованості доданого до ппозову, заборгованність по сплаті кредиту виникла з 2009 року, що ще раз підтверджує не відповідність наданого розрахунку і дає підстави суду вважати його не належним доказом. Виходячі з умов кредитного договору [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті але при подачі позовної заяви так і в ході слухання справи, суду не були надані докази (ліцензії), що підтвердили право Банку на проведення валютних операцій, як того вимагає стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю де передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії [PERSON] банку України. Згідно із статтею 2 Закону України Про банки та банківську діяльність документ, який видається [PERSON] банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю передбачено, що на здійснення валютних операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі операції про надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обовязкового вираження зобовязань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). При укладені вказаного кредитного договору не було передбачено еквівалент в національній грошовій одиниці, що є порушенням чинного законодавства. Позивачем предявленна вимога до поручителя відповідача [PERSON], суд не вбачає підстав для їх задоволення. Так, відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обовязку. Відповідно до ч.2 ст.554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому розмірі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (ч.1 ст.559 ЦК України). В пункті 1.1. Догорору поруки №13344 від 31.08.2009 року передбачено, що поручитель зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в поному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобовязання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Разом з ти, між банком та [PERSON], були укладені чотири додаткові договори про які не було повідомлено поручителя про що не заперечувалось представником позивача. Відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов про визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способу захисту, законодавець передбачив, визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. 3 умов кредитного договору (п. 1.2 договору) вбачається, що кошти були наданні на споживчі цілі. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч.1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Банком не надано Позичальнику перед укладанням кредитного договору інформації про умови кредитування, яка передбачена нормами п.2 ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів та пункту 2 [PERSON] Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме інформації про сукупну вартість кредиту, графік погашення кредиту, який повинен бути невідємною частиною кредитного договору. Представник Банку вказує на те, що [PERSON] була доведена до Банку пізніше після укладення вказаного кредитного договору. Однак, будь-яких доказів на спростування даної інформації представник Банку суду не надав. Отже, Банком перед укладенням договору окремий письмовий документ з вищезазначеною інформацією [PERSON] не надавався, що не відповідає ч.2 ст. ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно п.3.4 розділу 3 вказаних Правил, Банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки [PERSON] банку або в інших випадках. У п. 3.8. зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання обов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Також, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (п.4 ч.5 ст. 11 Закону). Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов, який зазначений у статті 18 Закону не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Так, відповідно до п.1.9.1 кредитного договору передбачено право банку змінити в одностороньому порядку розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання таких обставин: в залежності від зміни облікової ставки НБУ, зміни процентних ставок на кредитному ринку в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами україни що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України. З даних умов договору випливає, що у разі дефляційних процесів банк має право на збільшення процентної ставки. Разом з тим, договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долару США перевішує 25 грн. за 1 долар, тоді як договір укладався за курсом 5 гривень за 1 долар. Таким чином в договорі відсутні норми, яки б захищали права позивача у разі інфляції, а тому є несправедливим по відношенню до споживача. Оскільки проценти входять до ціни договору, суд приходить до висновку, що ціна договору є несправедливою. Суд вважає несправедливими умовами договору є п.1.3.3. де передбачено, що Позичальник зобовязаний забезпечити укладання, набрання чинності та надання Банку договорів страхування, укладених в страховій компанії погодженій Банком до співпраці та на весь строк дії цього Договору. Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ "Про страхування" зазначено, що добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обовязковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Стаття 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частина 3 ст.203 Цивільного кодексу України встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З умов договору вбачається, що банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію. З одночасним вимаганням великого штрафу за реалізацію законного права. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про страхування", добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Суперечить вимогам закону і п.5.2 договору про те, що за прострочення будь-яких грошових зобовязань за договором Позичальник сплачує Кредитору пеню у розмірі, що не відповідає вимогам законодавства (0.05% суми кредиту за кожен день прострочення). Відповідно до ст.3 ЗУ Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки [PERSON] банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Отже з вищенаведеного вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача. Представником Банку подано заяву про застосування строку позовної давності але суд не вбачає підстави для її задоволення з огляду на наступне. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталася до Банку з відповідними заявами про надання їй інформації щодо розрахунку сукупної вартості кредиту, графіку погашення кредиту, однак, будь-якої інформації не отримала і дізналася про порушення свого права лише коли отримала позовну заяву. Представником Банку не надано належних доказів в обгрунтування заперечень щодо даних фактів. Таким чином, [PERSON] звернулася до суду із позовом у межах строку позовної давності. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні апеляційного суду Волинської області від 02.06.2014, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 по справі №161/16470/13-ц. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору №3184 від 02.08.2007 року підлягають задоволенню. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст.1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обовязковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Оскільки, [PERSON] не заявлено застосування правових наслідків недійсності кредитного договору, відповідно до ст.216 УК України суд не вбачає підстав щодо їх застосування. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: approved