Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом та з урахуванням заяви від 06.12.2019 року просила суд скасувати державну реєстрацію права власності на гаражний бокс [ADDRESS] на імя [PERSON] на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П., про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 34385847 від 22.03.2017 року. Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину гаражного боксу [ADDRESS]. В обґрунтування вказаної заяви зазначила про те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після смерті батька позивачу стало відомо, що йому на праві власності належав гаражний бокс [ADDRESS] Свідоцтво про право власності на гаражний бокс [ADDRESS] [PERSON] було видано 18.08.1998 року та дане право було зареєстроване в КМБТІ під реєстровим номером 80/22187. Однак, даний гаражний бокс 16.03.2017 року перейшов у власність [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , а у власність гаражний бокс відповідач набув в 2017 році. Тобто перехід права власності від померлого до [PERSON] в 2017 році повністю виключився, оскільки це можливо було зробити лише за життя батька. Відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] ста власником спірного гаражного боксу на підставі довідки ГБК «Братіславський». Право власності зареєстровано приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П. Нотаріус зареєстрував право власності відповідача на гаражний бокс на підставі довідки ГБК «Братіславський» від 15.03.2017 року, відповідно до якої [PERSON] повністю сплатив свій пайовий внесок за гаражний бокс [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач - [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених в ньому. Вказувала на те, що її батько був членом ГБК «Братіславський», йому на праві приватної власності належав гаражний бокс [ADDRESS] Представник відповідача - адвокат Луценко Є.П. в судовому засіданні просив позовну заяву залишити без задоволення. Вказував на те, що довідка-характеристика, яка була видана Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №1388881 від 18.12.2018 року не є правовстановлюючим документом на гаражний бокс. Позивачкою не було надано свідоцтва про право власності на [PERSON] . Крім того, відповідно до довідки Комунального підприємства Київської міської ради Київське бюро технічної інвентаризації №ШЖ-2017 №259 від 01.02.2017 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро, право власності на гаражний бокс [ADDRESS] на момент видачі довідки зареєстровано не було. Після смерті чоловіка у [PERSON] не було необхідності використовувати гаражний бокс та сплачувати відповідно членські внески, а тому, у січні 2017 року [PERSON] запропонувала відповідачу вступити до складу ГБК «Братіславський» та нести витрати з утримання спірного майна. Відповідно до довідки від 18.01.2017 року ГБК «Братіславський», відповідач є власником спірного гаражного боксу. Довідка була видана на підставі рішення загальних зборів членів ГБК «Братіславський», протокол №3. На підставі отриманих документів відповідач оформив своє право власності, відповідно до законодавства України не порушуючи законних прав та інтересів позивача. Позивач посилається на договір, укладений 12.10.1994 року між ГБК «Братіславський» та [PERSON] , про те, що останній зобов`язується внести пайовий внесок, а ГБК «Братіславський» зобов`язується надати [PERSON] місце для зберігання особистого транспорту в ГБК «Братіславський». Однак, стороною вказаного договору є не померлий батько позивача, [PERSON] , а дідусь позивача [PERSON] , а тому вказаний договір жодним чином не підтверджує права власності померлого на вказаний гараж. Крім того, предметом вказаного договору була не передача гаражного боксу у власність, а лише надання його у користування. Приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надіслав відзив, відповідно до змісту якого вбачається, що останній просить позовну заяву залишити без задоволення, оскільки при проведенні державної реєстрації права власності на спірне майно врахував інформацію, зазначену в довідці Комунального підприємства Київської міської ради Київське бюро технічної інвентаризації ГЖ-2017 №259 від 01.02.2017 року, відповідно до якої право власності на спірний гаражний бокс на момент видачі довідки зареєстроване не було. Предстваник третьої особи: Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надіслав пояснення, відповідно до змісту яких вбачається, що останній просить розглянути справу за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства. Гаражно-будівельний кооператив «Братіславський», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, про причини неявки не повідомив, при цьому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності такого. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як вбачається з матеріалів справи 13.01.1994 року [PERSON] було видано ордер №18 на гаражний бокс в ГБК «Братіславський». Ордер виданий згідно розпорядження голови Ватутінської районної Ради депутатів від 11.01.1995 року №45 і є єдиним документом на право займання боксу та користування ним. Відповідно до укладеного 12.10.1994 року договору між ГБК «Бритіславський» та [PERSON] , останній зобов`язується внести паєвий внесок на розрахунковий рахунок ГБК «Братіславський» в розмірі 1700 дол. США, безповоротний вступний внесок в сумі 200 дол. США. ГБК «Братіславський» зобов`язується надати [PERSON] місце для зберігання особового транспорту в гаражному кооперативі після завершення будівництва і отримання вищевказаної суми на розрахунковий рахунок. Згідно довідки ГБК «Братіславський» від 14.05.1997 року [PERSON] дійсно є власником гаражного боксу [ADDRESS] Площа бокса складає 18 кв.м. Земельна ділянка виділена під будівництво гаражів кооперативу «Братіславський» відведений рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів №985 від 03.10.1986 року. [PERSON] є членом ГБК «Братіславський» з 06.12.1994 року. Вартість паєнакопичення склала 160000000 крб. і виплачена ним повністю в січні 1994 року. Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Судом при дослідженні спадкової справи №1674 до майна померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.08.2008 року. Відповідно до копії свідоцтва про одруження вбачається, що [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження вбачається, що позивач [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] . Крім того, згідно копії свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за життя особистого розпорядження на випадок своєї смерті щодо належного йому майна не зробив, тому спадкування здійснювалося за законом. Згідно ст. 1216, ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Матеріалами спадкової справи №1674 до майна померлого [INFO] [PERSON] встановлено що [PERSON] зверталася до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою від 07.10.2008 року про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Заявою від 28.10.2008 року [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, позивач [PERSON] зверталася до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою від 28.10.2008 року про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 19.08.1998 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить гаражний бокс [ADDRESS] площею 18,2 кв.м., який розташований по [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі наказу від 29.07.1998 року №420-С/ГК. Відповідно до копії довідки-характеристики Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 18.12.2008 року вбачається, що вона видана на ім`я [PERSON] для оформлення спадщини, про те, що нерухоме майно, яким є гаражний бокс [ADDRESS] зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером 80/22187 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видане Головним управлінням житло забезпечення Київської міської державної адміністрації від 19.08.1998 року, серія ГБ номер №21838 на підставі Наказу №420-С/ГК від 29.07.1998 року. Таким чином, з огляду на викладене, судом достовірно встановлено, що спадкодавцеві [PERSON] на праві приватної власності належав гаражний бокс [ADDRESS] Для набуття права власності в установленому законодавством порядку спадкодавець вчинив дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Позивач у свою чергу як спадкоємець за законом після смерті батька мала право на спадкове майно, в тому числі на гаражний бокс [ADDRESS] Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 03.04.2009 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину гаражного боксу [ADDRESS] Крім того, 03.04.2009 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори було видано позивачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину гаражного боксу [ADDRESS] Згідно частин першої, другої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Як вбачається із роз`яснень, даних в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 04.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання права. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що власником гаражного боксу [ADDRESS] в м. Києві є відповідач [PERSON] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проведено 22.03.2017 року приватним нотаріусом КМНО Адаменко О.І. на підставі заяви [PERSON] від 16.03.2017 року та наданих документів, зокрема і інформації, яка зазначена в довідці Комунального підприємства Київської міської ради Київське бюро технічної інвентаризації ГЖ-2017 №259 від 01.02.2017 року, відповідно до якої вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, гаражний бокс [ADDRESS] на праві власності не зареєстровано. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи з боку сторони позивача було надано суду достатні та належні докази, які поза розумним сумнівом доводять її право власності на 1/2 чатсину спірного майна як успадкованого за законом. Право власності на гаражний бокс зареєстровано у встановленому законом порядку, отже позивач набула у власність спірне майно у порядку визначеному чинним законодавством. З боку відповідача суду не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що він на законних підставах є володільцем гаражного боксу [ADDRESS] як і не надано доказів законного набуття у власність вказаного майна, в тому числі і жодних доказів щодо відчуження належної позивачу частини гаражного боксу. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірний гаражний бокс є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. Згідно положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "б" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки наявність запису про державну реєстрацію права власності порушує право або інтерес позивача, тому необхідно скасувати державну реєстрацію права власності на гаражний бокс [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 34385847 від 22.03.2017 року. В частині позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом позивачу слід відмовити, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. В даному випадку гаражний бокс № 160 в ГБК «Братіславський» в м. Києві по вул. Братіславська, 52 належав померлому [PERSON] та останній за життя зареєстрував своє право у встановленому законом порядку, а позивач, як спадкоємець за законом прийняла спадщину у встановленому законом порядку та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS] видане на імя позивача - є чинним, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, не скасовано та не визнано недійсним, отже підстав для повторного підтвердження права власності позивача додатково і рішенням суду не вбачається. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, повязані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідачем до заяви надано квитанції від 17.10.2019 року про перерахування коштів у розмірі 1500,00 грн. на рахунок Адвокатського об`єднання "Колегія адвокатів Оболонського району м. Києва" за складання позовної заяви та від 21.10.2019 року у розмірі 500,00 грн. за консультацію. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial