Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Короткий зміст поовних вимог Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Чернівецької міської ради, [PERSON] про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на земельну ділянку. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 січня 2019 року являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказують, що відповідно до технічного паспорта виготовленого 20 лютого 2019 року будинковолодіння по [ADDRESS] складається житлового будинку літ.А, 1969 року побудови, та огорожі, воріт загального користування № 1-2. Зазначають, що до ухвалення рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 січня 2019 року, вказаний вище житловий будинок був у складі спадкового майна - будинковолодіння за [ADDRESS] , яке складалося із 5-ти житлових будинків. Окрім наведеного, мотивують вимоги і тим, що їм стало відомо, про те, що територія земель по [ADDRESS] надається учасникам антитерористичної операції, оскільки пунктом 3 рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 08.12.2017 року № 1021 названо нові вулиці в масиві житлової забудови, обмеженої [ADDRESS] та [ADDRESS], детальний план території, якого затверджений рішенням виконавчого комітету міської ради 14.08.2017 року № 428/16 [ADDRESS] та [ADDRESS] ; а отже, нею, на адресу Чернівецької міської ради було направлено заяву від 08.04.2019 р. з проханням зупинити питання розподілу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Зазначають, що після затвердження рішенням виконавчого комітету міської ради 14.08.2017 року № 428/16 детального плану території [ADDRESS] та [ADDRESS] та відповідно до схеми розміщення земельних ділянок [ADDRESS] вбачається, що земельна ділянка, якою вона користується була розділена на чотири окремі земельні ділянки. Зокрема, по земельній ділянці кадастровий номер 7310136300:20:003:1808 по [ADDRESS] , яку надано - [PERSON] вказують, що було прийнято ряд рішень Чернівецькою міськрадом, а саме: п. 1.6 рішення Чернівецької міської ради 50 сесії VII скликання від 24.02.2018 року за № 1166 «Про розгляд звернень громадян щодо надання дозволів на складання проектів відведення та зміну цільового призначення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0500 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою [ADDRESS] . Окрім наведеного позовні вимоги мотивують і тим, що пунктом 32 рішення Чернівецької міської ради 73 сесії VII скликання від 22.12.2018 року за № 1591 «Про розгляд звернень фізичних осіб щодо передачі безоплатно у власність та надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань» вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення та передати [PERSON] і, безоплатно у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,1000га (кадастровий номер 7310136300:20:003:1808, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) по [ADDRESS] ; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а 28 березня 2019 року на підставі вищевказаного рішення Чернівецької міської ради 66 сесії VII скликання від 22.12.2018 року за № 1591, [PERSON] зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:20:003:1808 площею 0,05 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 212723883 від 16.06.2020 року Позивач вважає, що рішеннями Чернівецької міської ради про затвердження [PERSON] технічної документації та передачі йому у власність земельної ділянки порушуються їх права на користування земельною ділянкою, оскільки вказані земельні ділянки перебували в користуванні та призначалися для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та при виготовлені технічної документації на земельну ділянку було допущено зміну межі земельної ділянки, при цього звертає увагу, що не підписували акт про погодження меж. Просить, скасувати вказані рішення Чернівецької міської ради та скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:20:003:1808 площею 0,05 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , номер запису про право власності 30992810, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1801333273101. Рух справи та позиція сторін Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці (Семенко О.В.) від 12.02.2021 року відкрито провадження у вищенаведеній цивільній справі за правилами розгляду у загальному позовному провадженні. На підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Чернівці № 208 від 31.03.2021 року, вказану цивільну справу за повторним автоматизованим розподілом, з підстав смерті головуючого, судді по справі, передано судді цього ж суду Слободян Г.М. Ухвалою від 02.04 2021 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Відповідач - представник Чернівецької міської ради спрямувала на адресу суду 05.03.2021 року відзив, згідно якого заперечує проти задоволення позовних вимог позивачів. Та зазначає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ( присадибної ділянки) індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної , Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, із графічними матеріалами, на яких місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб ). Обгрунтову.ть доводи відзиву і тим, що міська рада розглядає клопотання у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказують, що підставою прийняття оскаржуваного пункту 1.30 рішення Чернівецької міської ради від 24.04.2018 року № 1166 слугували наступні документи: -заява [PERSON] , -посвідчення, яке дає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, інформацію щодо знаходження у списку АТО; викопіювання з детального плану території масиву житлової забудови, обмежений [ADDRESS] та [ADDRESS]). Вважали, що земельна ділянка по [ADDRESS] розташована в межах населеного пункту м. Чернівці та відноситься до земель приватної власності, де її розпорядником виступає Чернівецька міська рада. Позивачами оскаржується рішення міської ради з мотивів того, що міською радою були порушені права і законні інтереси позивача, при цьому, звертають увагу, що позивач є учасником спільної часткової власності та оскаржуване рішення не позбавляє позивача користуватися свою власністю. Порсилаючись на вимоги ст.. 40, ч.1.ст.1 21 ЗК України, якими передбачено, що громадяни України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність абьо надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд,тощо визначених цим кодексом та понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно - правовими угодами. А, отже , з врахуванням того, що земельна ділянка розташована в межах [ADDRESS] мала надлишок земельної ділянки орієнтовною площею 0.0368 га, Чернівецькою міською радою було правомірно прийнято оскаржуване рішення. Просять, в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Снігур С.В.. скерував до суду 17.03.2021 року відзив, згідно якого з відповідачем заперечують проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування довдів відзиву вказує, що позивачем не зазначено чи оскаржувались рішення Чернівецької міської ради №428/16 від 14.08.2017 року [ADDRESS] та [ADDRESS] м. Чернівці. Зазначає що позивачами не долучено детального плану території житлової забудови обмеженої [ADDRESS] та [ADDRESS] в м.Чернівці.Посилання позивачів що вони являєються власниками житлового будинку [ADDRESS] документально не підтвердженні. Також вказують, що позивачем не надано доказів щодо наявності будь яких прав на земельну ділянку з кадастровим номером 73101363300:20:003:1808 в [ADDRESS] , а тому й не доведено наявного порушення її прав. Зазначають, що задоволення позовних вимог позивача про визнання незаконним і скасування оскаржуваного рішення міської ради, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном та з цих підстав вважають вимоги позивача неефективним способом захисту. Просять, відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Ухвалою Шевченківськго районного суду м. Чернівці від 27.04.2021 року закрито підготовче провадження по справі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] ; в їхінтересах представник, адвокат Жар ЮГ. в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день час і місце розгляду справи, скерували до суду заяву, в якій просять справу розглядати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача - Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про розгляд справи, до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його участі. В задоволенні позовних вимог просить відмовити. Відповідач [PERSON] , в його інтересах представник, адвокат Снігур С.В. в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про розгляд справи, до суду надано письмову заяву, в якій просить адвокат справу розглядати без його участі. Та участі його довірителя; в задоволенні позовних вимог відмовити. У зв`язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, суд зважає на наступне. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень пункту 8 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Досліджені докази та застосовані норми права Судом належними і допустими доказами установлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2019 року № 727/11487/18 залишено у власності [PERSON] , [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] ( а.с.20-21). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок, що заходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.22). 20 лютого 2019 року на садибний індивідуальний житловий будинок, що заходиться за адресою [ADDRESS] виготовлено технічний паспорт на ім`я [PERSON] , [PERSON] ( а.с.23-25) Згідно рішення п. 3, 44 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 08.12.2017 року №1021, названі нові вулиці в масиві житлової забудови, обмеженої [ADDRESS] та [ADDRESS], детальний план території якого затверджений рішенням виконавчого комітету міської ради 14.08.2017 року №428/16, а саме згідно п. 3.1 - [ADDRESS], п. 3.2 - [ADDRESS] ( а.с.26-27). Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.08.2017 року №428/16, затверджено проект детального плану території житлової забудови, обмеженої [ADDRESS] та [ADDRESS] в м. Чернівцях. Визначено, що проект детального плану території житлової забудови, обмеженої [ADDRESS] та [ADDRESS] в м. Чернівцях є невід`ємною складовою частиною містобудівної документації - генерального плану міста Чернівців ( а.с.28). Згідно заяви мешканців будинковолодінь [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . [ADDRESS] адресованої департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, останні посилаючись на рішення Шевченківського , районного суду м. Чернівці від 08.04.2019 року, відповідно до якого вони є власниками зазначених будинковолодінь, просять усі питання стосовно розподілу землі за адресою [ADDRESS] , зупинити і на розгляд по заявах учасників АТО не виносити ( а.с.29) Відповідно до п.1.6 рішення 50 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 24.02.2018 року №1166 вирішено надати дозвіл [PERSON] на складання проекту відведення земельної ділянки , орієнтовною площею 0.0500 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд ( а.с.31-34) Відповідно до рішення п. 32, 66 сесії VII скликання від 22.12.2018 року №1591 , вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0.0500 га ( кадастровий номер7310136300:20:003:1808) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд ( присадибна ділянка) (код 02.01) (а.с. 35-36) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.0500 га (кадастровий номер 7310136300:20:003:1808, що розташована за адресою [ADDRESS] ( а.с.37). Згідно досліджених матеріалів справи і зокрема, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.04.2017 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за будинковолодінням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в користування було надано земельну ділянку, загальною площею 2529 кв.м. з схематичного плану земельної ділянки (викопіювання з плану кварталу) по [ADDRESS] за експлікацією площа земельної ділянкаи загальна складала 4616 га, з якої під будинком, господарськими спорудами всього 415 га, під двором 357 га., під садом 1957 га., під городом 1887 га. Залишок земельної ділянки складає 2087 га Відповідно до рішення №704 ввиконкому Чернівецької міської Ради депутатів трудящих від 14 червня 1954 року, вирішено зареєструвати за землекористувачами будівельного кварталу № 498 лишки присадибних ділянок в розмірі 4851 кв.м., залишити в тимчасовому користуванні землекористувачівбудівельного кварталу, що зідно з додатком до згаданого рішення знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач, вважає рішення про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки та затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі [PERSON] земельної ділянки незаконними та просить їх скасувати. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема й безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.( ст. 81 ЗК України). Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з частинами першою і другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 даної статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом наведених правових норм судовому захисту підлягають порушені права власника (користувача) земельної ділянки. Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Як вже було зазначено судом, починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Водночас ч.ч 1, 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як наслідок не підлягають задоволенню й інші позовні вимоги, оскільки рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за другим відповідачем права власності є чинним, а тому це є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття речового права на нерухоме майно, оскільки, як було встановлено судом земельна ділянка кадастровий номер 7310136300:20:003:1808 за адресою [ADDRESS] , площею 0,0500 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, номер запису про право власності 30992810, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1801333273101 на момент прийняття оскаржуваних рішень перебувала у комунальній власності. Позивачі [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11.01.2019 року є власниками житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок входив до спадкового майна: будинковолодіння [ADDRESS] . В якості підстави звернення до суду позивачі посилались на те, що спірна земельна ділянка була зареєстрована за спадкодавцем [PERSON] на підставі рішення виконкому ЧМР від 14.06.1954 року, за реєстровим № 9588 від 01.12.2005 року, що підтверджують схематичним планом земельної ділянки. Із дослідженої судом копії схематичного плану земельної ділянки по [ADDRESS] вбачається, що загальна площа земельної ділянки за вказаним будинковолодінням становить 4616 кв.м., в тому числі: під будинком та господарськими будівлями - 415; під двором - 357; під садом -1957; під городом - 1887; надлишки - 2087 (а.с.32). На зворотному боці схематичного плану зазначено, що земельну ділянку, площею 2559 кв.м. на підставі рішення Виконкому Чернівецької міської ради від 14.06.1954 року зареєстровано за [PERSON] . З витягу з рішення №704 виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 14 червня1954 року вбачається, що за землекористувачами домоволодіння [ADDRESS] вирішено зареєструвати 2529 кв.м. Виявлені лишки присадибних ділянок в розмірі 4851 кв.м., згідно вказаного рішення, залишено у тимчасовому користуванні землекористувачів будівельного кварталу № 498, що згідно додатку до рішення знаходиться за адресою [ADDRESS] . Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом (ч.2,ч.3 ст.1225 ЦК України ). Таким чином, до спадкоємців переходять лише ті права, якими був наділений спадкодавець. Судом, окрім наведеного вище, встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.04.2017 року позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було задоволено. Визнано за [PERSON] , [PERSON] по 1/10 частці у кожного земельної ділянки, що знаходиться під будинковолодінням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , площею 2529 кв.м. в порядку спадкування, а також по 1/10 частці житлового будинку літ.А, загальною площею 163,5 кв.м. та господарських споруд. Дане вбачається з дослідженої судом і Інформаційної довідки (а.с.62-67). Вказаним рішенням було встановлено, що спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.06.1954 року надано у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 2529 кв.м.. Земельна ділянка площею 2087 кв.м. у власність спадкодавцю не передавалась. Окрім наведеного, судом не встановлено, що спадкоємці після смерті [PERSON] зверталися з вимогами щодо передачі їм у порядку спадкування прав на земельну ділянку, площею 2087 кв.м Вимогами ст..92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових власників та наймачів квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років (стаття 93 ЗК).Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований статтею 123 ЗК України. Громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву (клопотання) до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Як встановлено судом, із досліджених в судовому засіданні документів, позивачі у визначеному законом порядку до Чернівецької міської ради з клопотанням про одержання у користування земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:20:003:1808, площею 0,0500 га по [ADDRESS] не зверталися. Доводи позивача про наявність у спадкодавця [PERSON] речового права на спірну земельну ділянку є безпідставними та спростовуються вище дослідженими доказами по справі. Будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували наявність у спадкодавця [PERSON] на момент його смерті [INFO] права користування земельною ділянкою (кадастровий номер 7310136300:20:003:1808), площею 0,0500 га, суду надано не було. При цьому, суд звертає увагу, що максимальний строк тимчасового користування земельною ділянкою, відповідно до вимог законодавства становить 50 років, а отже таке право не могло існувати у спадкодавця на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради від 14.06.1954 року. Доказів наявності у спадкодавця [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7310136300:20:003:1808 без встановлення строку судом не встановлено. Суд враховує, що принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Будь-яких порушень спеціальних норм земельного законодавства щодо безоплатного набуття у приватну власність земельної ділянки [PERSON] допущено не було. Щодо дотримання загальних принципів цивільного та земельного законодавства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю (п.п. «б», «ґ» ч. 1 ст. 5 ЗК України), суд приходить висновку, що за встановлених обставин справи (активна поведінка відповідача щодо задоволення свого інтересу до земельної ділянки, та у порівнянні з нею пасивна поведінка позивачів, які не звертались до уповноваженого органу із зверненням за виготовленням проекту землеустрою після отримання відповідного дозволу, при недоведенні зворотнього), не доведено порушень у спірних правовідносинах зазначених принципів, чи інших порушень законодавства, які б вказували на незаконність оскаржуваних рішень, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст.8 Конституції, в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії», в пункті 31 зазначив, що принцип верховенства права - одне з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу - остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Європейський суд, означає: що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення Таким чином, відповідно до принципу юридичної визначеності остаточне рішення правомочного суду яке вступило у законну силу є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. У розумінні цього принципу спір вирішено і він не має переглядатися до безмежності. Безумовне дотримання принципу юридичної визначеності вбачається із справ Європейського Суду з прав людини, зокрема, справа " Осовська та інші проти України", "Устименко проти України". Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed