Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила: стягнути з ПАТ "НАСК "Оранта" матеріальну шкоду у розмірі 100000,00 грн.; стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 69201,49 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 2681,60 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., витрати за проведення оцінки вартості збитків у розмірі 1000,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.11.2019, водія [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за вчинення дій, які призвели до ДТП. Тобто, під час судового розгляду встановлено, що подія, яка відбулася, кваліфікується як дорожньо-транспортна пригода, відповідно до вимог п. 1.10 ПДР України. Вона звернулася до Миколаївської обласної дирекції ПАТ "НАСК "Оранта" з заявою щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, так як відповідальність водія транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний номер [NUMBER] була застрахована у ПАТ "НАСК "Оранта". Проте, нею було отримано листа від ПАТ "НАСК "Оранта" про відмову у виплаті страхового відшкодування з посиланням на відсутність правових підстав для страхового відшкодування, так як це не є ДТП в розумінні п. 1.10 ПДР України. Вважає, що така поведінка ПАТ "НАСК "Оранта" такою, що порушує чинне законодавство та її права, як потерпілої. Оскільки вина застрахованої за полісом особи визнана судом, то ДТП, що сталася відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є страховим випадком, внаслідок якого ПАТ "НАСК "Оранта" настає обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування. Загальна сума збитків, відповідно до звіту № 250/08-19 від 02.09.2019, складає 169201,49 грн. Крім того, внаслідок протиправних дій [PERSON] їй була спричинена моральна шкода, яка обґрунтовується душевним стражданням, оскільки належне їй майно знищене; душевним стражданням, пов`язане з тим, що маючи автомобіль вона не може користуватися всіма благами та перевагами, які дає транспортний засіб; хвилюванням у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя. Від представника відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» надійшов відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що 28.08.2019 загорівся автомобіль Toyota Yaris, реєстраційний номер [NUMBER] , який був розташований по пр-ту Богоявленському, 21 в м. Миколаєві поруч з автомобілем Chevrolet Aveo, державний номер [NUMBER] , що загорівся внаслідок самовозгорання. Позивачка звернулася до Миколаївської обласної дирекції ПАТ СК «Оранта» з заявою щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, так відповідальність водія транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний номер [NUMBER] застрахована у ПАТ «СК Оранта» та видано Поліс № АМ9572774. Вказані автомобілі знаходилися поруч один від одного, загорілися перебуваючи в нерухомому стані. Враховуючи вищезазначене, заявлена подія не є страховим випадком. З огляду на зазначене, вимога позивача щодо стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта» матеріальної шкоди у розмірі 100000,00 грн. є такою, що немає правових підстав. Ухвалою суду від 18.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.06.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 28 серпня 2019 року о 17 год. 00 хв., водій [PERSON] керуючи транспортним засобом Chevrolet AVEO, державний номер [NUMBER] , в м. Миколаєві по проспекту Богоявленському, 21, грубо порушив вимоги щодо технічного стану транспортного засобу, а саме не перевірив герметичність паливної системи, що призвело до загоряння автомобіля, не вжив заходів щодо негайної зупинки транспортного засобу та негайного гасіння транспортного засобу, продовжив рух, заїхав на автопарковку, розташовану біля автостанції "Миколаїв" по проспекту Богоявленському 4 в м. Миколаєві та зупинився поблизу автомобіля марки "Toyota Yaris", державний номер [NUMBER] , який загорівся внаслідок спалаху автомобіля Chevrolet AVEO, державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.11.2019 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП і підданий адміністративному стягненню у виді штрафу розміром 340 (триста сорок) гривень. Власником транспортного засобу "Toyota Yaris", державний номер [NUMBER] є [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с 26). Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Chevrolet AVEO, державний номер [NUMBER] застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» за Полісом обов`язкового (добровільного) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ9572774 (а.с. 28). Згідно звіту № 250/08-19 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 02.09.2019, на основі проведених досліджень та розрахунків визначена вартість відновлювального ремонту автомобіля "Toyota Yaris", державний номер [NUMBER] , складає 527877,70 грн., ринкова вартість автомобіля складає 169201,49 грн. За проведення експертного авто товарознавчого дослідження транспортного засобу "Toyota Yaris", державний номер [NUMBER] позивачем сплачено 1000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 207 від 02.09.2019 (а.с. 27-а). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене ( упущена вигода). Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності зазначений Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Тобто, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. Судом було встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Chevrolet AVEO, державний номер [NUMBER] застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» за Полісом обов`язкового (добровільного) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ9572774 (а.с. 28). Так, судом було встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди у відповідача був дійсний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Як вбачається з ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Позивачка зазначає, що вона звернулася до Миколаївської обласної дирекції ПАТ "НАСК "Оранта" з заявою щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, так як відповідальність водія транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний номер [NUMBER] була застрахована у ПАТ "НАСК "Оранта". 22 жовтня 2019 року за вих. № 09-02-09/10671, на адресу [PERSON] надіслано лист ПАТ "НАСК "Оранта", відповідно до якого зазначає, що відповідно до п. 1.10 ПДР України, заявлена подія не є страховим випадком, тому у НАСК "Оранта" відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування. Суд приходить до висновку, що обов`язок по відшкодуванню шкоди та виплаті страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ9572774 автомобіля марки "Toyota Yaris", державний номер [NUMBER] , підлягає виконанню саме страховиком (крім того, розмір завданої шкоди не перевищує ліміту страхової відповідальності). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про стягнення з: ПАТ "НАСК "Оранта" на користь позивача матеріальну шкоду, в межах ліміту відповідальності, у розмірі 100000,00 грн.; з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду, зверх страхового ліміту відповідальності, у розмірі 69201,49 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., суд приходить до наступного. Позивач в своєму позові зазначає, що внаслідок протиправних дій [PERSON] їй була спричинена моральна шкода, яка обґрунтовується душевним стражданням, оскільки належне їй майно знищене; душевним стражданням, пов`язане з тим, що маючи автомобіль вона не може користуватися всіма благами та перевагами, які дає транспортний засіб; хвилюванням у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, в разі відсутності преюдиційного доказу наявності вини відповідача, обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню та перевірці судом під час розгляду цивільної справи. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Статтею 20 ЦК України встановлено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При визначені розміру заподіяної діями відповідача позивачу моральної шкоди суд враховує обставини вчинення злочину, глибину моральних страждань позивача, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на відновлення життєвих зв`язків, його душевної рівноваги та морального стану. Таким чином, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд дійшов до висновку що з відповідача на користь позивача слід стягнути на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесені позивачем судові витрати суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ,4 ,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження судових витрат, суду надані: договір про надання правової допомоги від 30.08.2019 року; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК № 855; ордер серії МК № 131559 від 12.02.20; копія квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 12.02.2020 про сплату [PERSON] за договором та додатковою угодою 5000,00 грн.; додаткова угода до договору про надання правової допомоги б/н від 12.02.2020. Крім того, з позивач поніс витрати на проведення оцінки вартості збитків у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 207 від 02.09.2019. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом розподіляються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позовні вимоги були направлені до двох відповідачів, тому судові витрати в разі задоволення позову відповідачі повинні нести в рівних частках. При цьому суд бере до уваги, що позов в частині вимог до ПАТ «Оранта» задоволений в повному обсязі, а вимоги до [PERSON] задоволені на 90%. Таким чином з ПАТ «Оранта» на користь позивачки підлягають стягненню: судовий збір у розмір 1340грн 80коп, витрати на правову допомогу у розмірі 2500грн, витрати за проведення оцінки вартості збитків у розмірі 500грн. З [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню: судовий збір у розмір 1206грн 72коп, витрати на правову допомогу у розмірі 2250грн, витрати за проведення оцінки вартості збитків у розмірі 450грн.

Outcome: partial