Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Позивачі звернулися до Орджонікідзевського міського суду про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог, вказали на те, що 10.04.2001р. між ними та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №0242НД-О/0242-Н-О, який зареєстровано Нікопольською філією Придніпровської товарної біржі. Відповідно до умов даного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] . Після укладення договору, продавець звільнила квартиру та передала ключі покупцям, які в свою чергу добросовісно здійснювали своє право власності. На теперішній час позивачі вирішили розірвати шлюб та поділити спільно нажите майно. Проте нотаріус надала консультацію, відповідно до якої укладення будь-яких угод щодо розпорядженням квартирою неможливе, оскільки договір купівлі-продажу на даний час як правовстановлюючий документ не відповідає вимогам чинного законодавства. Відомості щодо реєстрації Придніпровської товарної біржі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 25011921 відсутні. Вказана обставина стала підставою для звернення до суду. Позивачі у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, з викладених в позовні заяві підстав. Крім того, вказали, що вони неодноразово їздили в м.Дніпро до місця мешкання відповідача, однак застати її вдома не видалось можливим, а тому відсутня об`єктивна можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить розглянути справу за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 10.04.2001р. між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №0242НД-О/0242-Н-О, який зареєстровано Нікопольською філією Придніпровської товарної біржі (а.с.13). Відповідно до умов даного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] . Вищевказану квартиру продано за 4500 грн., які покупці сплатили продавцю до підписання договору. Таким чином, в договорі обумовлені всі істотні умови, які сторонами виконано. Згідно зі ст..15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції чинній на момент підписання договору, цей договір не підлягав нотаріальному посвідченню. Після укладення договору, продавець звільнила квартиру і ніколи не висловлювала сумнівів щодо права власності на квартиру, а позивачі, в свою чергу, добросовісно здійснювали своє право власності: робили ремонт, в комунальних службах уклали договори від свого імені, сплачували комунальні послуги. Так, 16.05.2006р. [PERSON] уклав договір №1147 про надання послуг з утримання житлових та прибудинкових територій за адресою [ADDRESS] (а.с.17). 10.07.2006р. [PERSON] уклав договір №42270 про надання послуг з газопостачання населенню ВАТ «Дніпропетровськгаз» за адресою [ADDRESS] (а.с.18). 07.08.2017р. [PERSON] уклала договір №18К1-42460 про надання послуг з вивезення побутових відходів за адресою [ADDRESS] (а.с.19). Згодом позивачі звернулися до нотаріальної контори з метою укладення договору про розподіл майна подружжя, однак нотаріус відмовила у реєстрації даного договору, оскільки договір купівлі-продажу від 10.04.2001р., який зареєстровано Нікопольською філією Придніпровської товарної біржі, на даний час як правовстановлюючий документ не відповідає вимогам чинного законодавства, а відомості щодо реєстрації Придніпровської товарної біржі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 25011921 відсутні. Ст. 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " N9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу №0242НД-О/0242-Н-О від 10.04.2001 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Закон України "Про товарну біржу" в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, встановлених законом. Суд за позовом сторони, яка виконала усі умови угоди, може визнати таку угоду дійсною. Згідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як встановлено в судовому засіданні сторони домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу квартири та виконання договору відбулося, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення останнього та на пропозиції позивачів посвідчити правочин не реагує. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України "Про товарну біржу", суд вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягає до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved