Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Виклад позиції позивача. 31.12.2010 року між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н і [PERSON] отримав кредит в сумі 1500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підписав заяву разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/rules, що складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав в результаті чого станом на 31.12.2019 року виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 332595,08 гривень, що включає в себе: 1490,85 грн. - заборгованість за кредитом, 323754,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7350,00 грн.- заборгованість за пенею; 0,00 грн. - заборгованість за комісією. Так як законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином заборгованість до стягнення становить 132629,38 грн., яка складається з: 1490,85 грн. - заборгованість за кредитом, 131138,53 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 31.12.2010 року по 30.07.2018 року. За таких підстав Банк звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. Виклад позиції відповідача. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов із викладенням своїх заперечень скориставшись пропозицією суду викладену в ухвалі від 14.02.2020 року. Заяви, клопотання позивача, відповідача Представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Кіріченко В.М., що діє за довіреністю № 1740-К-Н-О від 01.04.2019 року (а.с. 34), разом з позовною заявою надіслано до суду клопотання, в якому останній просить розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує (а.с. 42,43). Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали суду від 14.02.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та відкрито провадження у справі, розгляд цивільної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалу суду від 14.02.2020 року було направлено на адресу відповідача разом з копією позовної заяви, додатками до неї (а.с. 47). Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Відповідно до ч. 2, п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження без виклику сторін малозначні справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За приписами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У зв`язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч.13 ст.7 ЦПК України). Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Судом встановлено факт укладення 31.12.2010 року угоди між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] і приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "Приват Банку", згідно якої останній отримав кредит. Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил і Тарифів користування платіжною карткою. [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 1500,00 гривень та письмовою заявою підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета заява разом з запропонованими ПАТ КБ "ПриватБанк" Умовами, Правилами та Тарифами складають між ним та банком кредитний договір (а.с. 7-32). Відповідно до взятих на себе зобов`язань позичальник [PERSON] своїх зобов`язань не виконує, що в результаті призвело до заборгованості по кредиту, яка станом на 31.12.2019 року становить 332595,08 гривень. Вказані дії відповідача порушують законні права та інтереси позивача в зв`язку з чим, позивач 13.02.2020 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості ( а.с. 1-3). Відповідачем було направлено відзив на позов згідно з яким позовні вимоги позивача не визнає та просить суд відмовити у позові з підстав пропущення строку позовної давності. Відповідач вказує на те, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 31.12.2010 року останній платіж відповідачем був здійснений 28.11.2012 року, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 13 лютого 2020 року, тобто позивачем без поважних причин пропущена позовна давність щодо захисту порушених прав та інтересів. В порушення вимог ст.12,13,81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких обґрунтувань чому позов про стягнення заборгованості з [PERSON] подано до суду з пропуском позовної давності, та не зазначено, що причини пропуску звернення до суду є поважними. Заперечення на відзив від позивача до суду не надходило. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. До даного висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 05.04.2017 року по справі № 6-522цс17. Стаття 266 ЦК України вказує на те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Висновки суду З урахуванням вище наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку , що в задоволенні позову слід відмовити з даних підстав.

Outcome: dismissed