Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсною довіреність від 18 грудня 2015 року, яку зареєстровано Державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності» (УКРПАТЕНТ) за №15/ЗМ/Вх№199592 від 18.12.2015, на підставі якої гр. [PERSON] уповноважив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що гр. [PERSON] , є засновником бренду (торговельної марки) «MARCH 11» та американської компанії MARCH ELEVEN LLC, яка виробляє дизайнерський одяг на території України під торговельною маркою MARCH11. Виробництво жіночого одягу під вказаною торговельною маркою на території України здійснювали ТОВ «Чорномор Груп» та ТОВ «Брендімекс», засновником яких також є [PERSON] . [PERSON] стало відомо, що 26.04.2017 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України винесено Рішення про реєстрацію знака для товарів і послуг за заявкою m201523557 від 18.12.2015 року. На підставі даного рішення видано свідоцтво №229313 від 25.07.2017 року (опубліковано у бюлетені «Промислова власність» № 14 від 25.07.2017). Дане свідоцтво видано на ім`я [PERSON] . 12.07.2017 представником [PERSON] - [PERSON] до державного Підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" (УКРПАТЕНТ) Міністерства економічного розвитку і торгівлі України направлено клопотання №ВХ-3782/2017 про отримання копій матеріалів за заявками для ознайомлення, а 14.07.2017 разом із супровідним листом №1007/28 отримано копії документів. В отриманих копіях документів зокрема знаходились: Довіреність від 18.12.2015, яку зареєстровано Державним Підприємством «Український інститут інтелектуальної власності» (УКРПАТЕНТ) за №15/ЗМ/Вх№199592 від 18.12.2015 та яка укладена начебто від імені [PERSON] , який уповноважив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на наступне: «...представляти мої інтереси в ДП «Український інститут промислової власності» Укрпатент»), в Державній службі інтелектуальної власності України в інших підприємствах, установах. організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування. Для виконання повноважень згідно цієї довіреності [PERSON] , та або [PERSON] , та/або [PERSON] , та/або [PERSON] надаються наступні права: Подавати від мого імені в ДП «Український інститут промислової власності» (Укрпатент) заявки та інші необхідні документи для проведення реєстрації знаків для товарів і послуг (торговельних марок), представляти мої інтереси на всіх етапах розгляду і експертизи заявок в Укрпатенті вести листування з Укрпатентом, підписувати від мого імені необхідні документи, пов`язані з цими заявками, одержувати документи, у тому числі Свідоцтва та Патенти, які видаватиме Укрпатент по заявкам на моє ім`я, сплачувати необхідні державні збори та мито, а також виконувати усі інші дії, пов`язані з отриманням, передаванням або захистом будь-яких прав на належні мені об`єкти інтелектуальної власності; Інші права, необхідні для реєстрації знаків для товарів і послуг (торговельних марок).» В позовній заяві зазначено, що вказану довіреність гр. [PERSON] не підписував, що підтверджується висновком експерта, наданого у кримінальному провадженні №12017100090010781 від 22.09.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. [PERSON] не мав на меті та не вчиняв дій, спрямованих на виникнення у відповідачів повноважень на представництво інтересів, а тому довіреність вважає недійсною. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29.10.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 03.12.2020 відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. У відзиві зазначив, що: нормативно-правовими актами не передбачено такий спосіб захисту як «визнання недійсною довіреності»; позивачем не надано доказів порушення його прав та наявності спору між сторонами; довіреність від 18.12.2015 не є правочином у розумінні цивільного законодавства, а є лише документом, на підставі якого певні особи подали документи до державного органу. Крім цього вказано, що позивач у подальшому, цілком погоджуючись з попереднім фактом подання відповідачами документів на державну реєстрацію торгового знаку, 07.06.2017 уклав з [PERSON] договір на передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів та послуг за заявкою № m201523557 від 18.12.2015. Уклавши вказаний договір, позивач особисто підписав та подав до ДП "Український інститут інтелектуальної власності" заяву від 07.06.2017 про перереєстрацію права на одержання свідоцтва за заявкою № m201523557 від 18.12.2015. Тобто особисті дії позивача в 2017 році щодо передачі до громадянки [PERSON] своїх прав на одержання свідоцтва за заявкою № [NUMBER] від 18.12.2015 свідчать про те, що позивач схвалив всі дії представників за цією довіреністю та жодним чином не заперечував щодо їх повноважень. З огляду на вказане, на переконання відповідача, [PERSON] не може посилатися на недійсність правочину, який був ним пізніше схвалений своїми особистими діями. Ухвалою суду від 25.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позові та просив їх задовольнити. Відповідачі до суду не з`явилися, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Немеш В.М. до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та представника. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 18 грудня 2015 року складено довіреність, за змістом якої: [PERSON] уповноважив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] представляти його інтереси в ДП «Український інститут промислової власності» (Укрпатент), в Державній службі інтелектуальної власності України, в інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування. Для виконання повноважень згідно цієї довіреності [PERSON] , та або [PERSON] , та/або Артем`єву Ігору Сергійовичу, та/або Новак Олександрі Вікторівні надано наступні права: подавати від імені [PERSON] в ДП «Український інститут промислової власності» (Укрпатент) заявки та інші необхідні документи для проведення реєстрації знаків для товарів і послуг (торговельних марок), представляти його інтереси на всіх етапах розгляду і експертизи заявок в Укрпатенті, вести листування з Укрпатентом, підписувати від його імені необхідні документи, пов`язані з цими заявками, одержувати документи, у тому числі Свідоцтва та Патенти, які видаватиме Укрпатент по заявкам на його ім`я, сплачувати необхідні державні збори та мито, а також виконувати усі інші дії, пов`язані з отриманням, передаванням або захистом будь-яких прав на належні йому об`єкти інтелектуальної власності; інші права, необхідні для реєстрації знаків для товарів і послуг (торговельних марок). (а.сп.13). 18.12.2015 [PERSON] від імені [PERSON] звернувся до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» із заявою про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні «MARCH 11», заявку було зареєстровано за № m201523557 від 18.12.2015 (а.сп.15-16). На підставі заяви [PERSON] було зареєстровано кримінальне провадження №12017100090010781 від 22.09.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України (а.сп.21). Відповідно до постанови слідчого Солом`янського управління поліції ГУНП у м.Києві від 15.02.2018 Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром було проведено почеркознавчу експертизу у даному кримінальному провадженні. Згідно з висновком експерта №8-4/336 від 21.02.2018, підпис у довіреності від 18.12.2015 року, зліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний не [PERSON] (висновок а.сп.24-39). Згідно з договором про передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів і послуг від 07.06.2017, [PERSON] передав право на одержання свідоцтва за заявкою № [NUMBER] від 18.12.2015 [PERSON] (а.сп.222). 27.06.2017 ДП «Український інститут інтелектуальної власності» зареєстровано заяву [PERSON] від 07.06.2017 про передачу права на одержання свідоцтва за заявкою № m201523557 від 18.12.2015 [PERSON] (а.сп.223). Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16.05.2018 №8021-8023/18-32, підпис від імені [PERSON] у рядку між друкованими записами «Заявник», « [PERSON] » Заяви від 07.06.2017 «Про передачу права на одержання свідоцтва за заявкою № m201523557 від 18.12.2015р.», виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] у рядку між друкованими записами «Заявник», « [PERSON] » Договору від 07.06.2017 про передачу права на знак для товарів і послуг за заявкою № m201523557 від 18.12.2015р., виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (висновок експертів а.сп.41-55). Згідно з частиною першою\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою\~статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України). Згідно зі\~статтею 239\~ЦК України\~правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно зі ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Частиною 3 статті 244 ЦК України передбачено, що довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно з ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний рядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок або вчинений всупереч волі особи, є нікчемним. Згідно із ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 8 Аналізу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «… суди, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку п. 8 постанови Пленуму ВСУ № 9 про невчинення чи неукладення договору не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника…». В ході розгляду справи судом встановлено, що довіреність від 18.12.2015 року, якою від імені [PERSON] уповноважено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] представляти його інтереси в ДП «Український інститут промислової власності» (Укрпатент), в Державній службі інтелектуальної власності України, в інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування, підписана не [PERSON] , а іншою особою. Вказане підтверджується висновком експерта висновком експерта №8-4/336 від 21.02.2018 та не спростовано відповідачами належними і допустимими доказами. Відтак, обґрунтованими є доводи представника позивача про те, що [PERSON] не видавав, не підписував та не уповноважував відповідачів на представництво його інтересів у вищевказаних підприємствах, установах, організаціях, не наділяв їх правами на подання від його імені в ДП «Український інститут промислової власності» (Укрпатент) заявки та інших документів для проведення реєстрації знаків для товарів і послуг (торговельних марок), про що зазначено в тексті довіреності від 18.12.2015. При складенні довіреності не було дійсного волевиявлення позивача на уповноваження відповідачів вчиняти від його імені певні юридично значимі дії, що є умовою дійсності правочину. Більш того, про існування вказаної довіреності позивач дізнався лише в 2017 році. Доводи представника відповідача про те, що 07.06.2017 [PERSON] уклав з [PERSON] договір на передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів та послуг за заявкою № m201523557 від 18.12.2015 та подав до ДП "Український інститут інтелектуальної власності" заяву від 07.06.2017 про перереєстрацію права на одержання свідоцтва за заявкою № m201523557 від 18.12.2015, що свідчить про подальше схвалення позивачем всіх дій представників за цією довіреністю, суд оцінює критично, оскільки відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16.05.2018 №8021-8023/18-32, підпис від імені [PERSON] у вказаних договорі та заяві від 07.06.2017 виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . З огляду на викладене, суд вважає, що при видачі довіреності від 18.12.2015,\~окрім відсутності\~дійсного волевиявлення\~позивача на\~уповноваження відповідачів\~на вчинення\~певних дій,\~правочин небув спрямований на реальне настання правових наслідків для [PERSON] , що обумовлені ним. Разом з тим, дії [PERSON] , які полягають у подачі до Українського інституту інтелектуальної власності (УКРПАТЕНТ) документів від імені [PERSON] , вже призвели до порушення прав останнього. Так, за змістом заяви, 26.04.2017 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України винесено Рішення про реєстрацію знака для товарів і послуг за заявкою m201523557 від 18.12.2015 року. На підставі даного рішення видано свідоцтво №229313 від 25.07.2017 року (опубліковано у бюлетені «Промислова власність» № 14 від 25.07.2017). Дане свідоцтво видано на ім`я іншої особи - [PERSON] . Вказане не спростовано у встановленому порядку відповідачами. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що довіреністьвід 18 грудня 2015 року вчинено з порушенням вимог ст.203,\~228,\~238\~ЦК України,\~а тому\~вказаний правочин\~слід визнати\~недійсним.\~Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом задоволено позов, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати: по 192 (сто дев`яносто дві) гривні 10 (десять) копійок з кожного.

Outcome: approved