Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] 19.02.2016 року звернувся до суду із позовом до Публічного акцоінерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" про стягнення заборгованості по нарахованій та не виплаченій заробітній платі, компенсації заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він з 28.12.2011 року по 15.02.2016 року працював на посаді начальника дільниці № 3014 у Публічному акціонерному товаристві "науково-дослідний інститут електромеханічних приладів". У відповідності до наказу № 8/9 к від 15.02.2016 року був звільнений з ПАТ "НДІ ЕМП" з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Проте, при розрахунку в день звільнення йому не виплатили заробітну плату за період з 01 листопада 2015 року по 15.02.2016 року в розмірі 652,81 грн. та лікарняні у розмірі 2088,40 грн. Крім того, зазначив, що у відповідності до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати сум при звільненні за період з 15.02.2016 року по 08 червня 2016 року в сумі 44080,92 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені обставини, оцінюючи їх в сукупності та співставленні, бере до уваги наступне. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з Витягу з трудової книжки [PERSON] (а.с. 8-12) останні працював з 28.12.2011 року по 15.02.2016 року на посаді начальника дільниці № 3014 у Публічному акціонерному товаристві "науково-дослідний інститут електромеханічних приладів". У відповідності до наказу № 8/9 к від 15.02.2016 року був звільнений з ПАТ "НДІ ЕМП" з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Як вбачається з довідки про заробітну плату виданої ПАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" [PERSON] за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року було нараховано заробітну плату в розмірі 13298,43 грн. (а.с. 54). Крім того, як вбчається з довідки № 267 від 01.06.2016 року надаї ПАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" [PERSON] виплачено відповідачем заборгованість по заробітній платі та заборгованість по виплаті лікарняних за рахунок фонду соціального страхування в розмірі 10047,76 грн. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати позивачу є обґрунтованими, оскільки вина відповідача по невиплаті заробітної плати працівникові при звільненні підтверджується наявними доказами, а тому позивачу підлягають відшкодуванню його середній заробіток за весь час затримки. Одночасно з викладеним, вина підприємства із несвоєчасної виплати заробітної плати, підтверджується діями відповідача, а саме здійсненням виплати заборгованості із заробітної плати під час розгляду справи в суді, факт проведення виплати представником відповідача не заперечувався, тому дії відповідача за принципом конклюдивності мовчазної згоди розцінюються судом як визнання вини. Вказана позиція суду узгоджується з позицією викладену в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, але останній при звільненні працівника не виплатив всю заборгованість із заробітної плати, а виплатив лише частину під час розгляду справи в суді, зважаючи, що вина відповідача доведена під час судового розгляду, з огляду на те, що позивач здійснив розрахунок середнього заробітку за весь період затримки, який складається із середньої вартості заробітку за один робочий день - 565,14 грн. та затримка розрахунку склала 78 робочих днів, то 78 робочих днів х 565,14 грн. = 44080,92 грн., суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати при звільненні та за лікарняні (соцстрах), а також стягнення середнього заробітку за весь час затримки підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При визначенні розміру сплати судового збору суд враховує положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved