Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивачка за первісним позовом звернулася до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 5 вересня 1983 року наказом № 76 від 12.09.1983 року її було прийнято на роботу до Державного підприємства «Лебединський мясокомбінат». В квітні 1991 року їй було надано житлову кімнату в гуртожитку підприємства - у житловому будинку № 48 по вул. Фрунзе в м. Лебедині Сумської області, а 08.01.1995 року згідно договору найму службового приміщення Лебединським мясокомбінатом їй, як працівнику комбінату було надано окрему двокімнатну квартиру № 6 на першому поверсі одноповерхового будинку № 48 загальною площею 58,8 кв.м., житловою 29,9 кв.м. по вул. Фрунзе в м. Лебедині, якою користується по теперішній час. В червні 2015 року вона звернулася до Лебединського райсуду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю, проте під час розгляду справи зясувалося, що житловий будинок № 48 по вул. Фрунзе в м. Лебедині згідно договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 07.04.2004 року, укладеного із ТОВ «Трімекс» належить ТОВ «Лебединський мясокомбінат» а право власності на це майно зареєстровано КП «БТІ» 08.04.2004 року. При цьому, ТОВ «Трімекс» в свою чергу придбало будівлю згідно договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу укладеного 15.03.2004 року, укладеного із ВАТ «Лебединський мясокомбінат», яке на теперішній час ліквідовано. ВАТ «Лебединський мясокомбінат» здійснило продаж гуртожитку згідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету № 320 від 25.12.2003 року. Позивачка-відповідачка вважає видачу свідоцтва про право власності на гуртожиток ВАТ «Лебединський мясокомбінат» незаконною та такою, що потягла за собою укладення двох договорів купівлі-продажу без належних правових підстав, що в результаті позбавило її права на житло. Тому вона звернулася до суду та просила скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету № 320 від 25.12.2003 року; застосувати наслідки недійсності правочину свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету № 320 від 25.12.2003 року, визнавши недійсними договори купівлі-продажу цілісного майнового комплексу укладені між ВАТ «Лебединський мясокомбінат» 15.03.2004 року та ТОВ «Трімекс» та ТОВ «Трімекс» і ТОВ «Лебединський мясокомбінат» 07.04.2004 року в частині купівлі-продажу гуртожитку № 48 по вул. Фрунзе м. Лебедина Сумської області загальною площею 234,6 кв.м., житловою 134,1 кв.м.; скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Лебединський мясокомбінат» на гуртожиток № 48 по вул. Фрунзе в м. Лебедині Сумської області загальною площею 234,6 кв.м., житловою 134,1 кв.м.; скасувати державну реєстрацію договорів купівлі-продажу цілісного майнового комплексу укладені між ВАТ «Лебединський мясокомбінат» 15.03.2004 року та ТОВ «Трімекс» та між ТОВ «Трімекс» і ТОВ «Лебединський мясокомбінат» 07.04.2004 року в частині купівлі-продажу гуртожитку під № 48 по вул. Фрунзе м. Лебедина загальною площею 234,6 кв.м., житловою 134,1 кв.м. та стягнути на її користь понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки відповідачки позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, а проти задоволення зустрічного позову заперечила, мотивуючи це тим, що передача гуртожитку у власність правонаступнику майна державного підприємства ВАТ «Лебединський мясокомбінат» була незаконною та посилаючись на те, що Лебединська міськрада не заперечує проти позову. Представник відповідача-позивача ТОВ «Лебединський мясокомбінат» в попередньому судовому засіданні подав суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати за ТОВ «Лебединський мясокомбінат» право власності на гуртожиток по вул. Фрунзе 48 в м. Лебедині Сумської області, мотивуючи свої вимоги тим, зокрема, що відповідач є добросовісним набувачем прав на гуртожиток за відплатним договором, а [PERSON] не є власником гуртожитку і позбавлена права витребовувати спірне майно. В судовому засіданні він підтримав зустрічний позов а проти задоволення первісного позову заперечив з тих підстав, що позивачка-відповідачка проживає лише в одній квартирі гуртожитку тобто в частині приміщення а заявила вимоги, які стосуються всієї будівлі; що порушення порядку приватизації гуртожитку надумані позивачкою-відповідачкою та її представником, а дії відповідача-позивача відповідали вимогам законодавства, чинного на час проведення приватизації майна підприємства; що позивачкою-відповідачкою порушено строк позовної давності; що приміщення по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині не перебувало у власності територіальної громади, не відповідає вимогам, за якими чинне законодавство визначає гуртожитки і до нього не можуть застосовуватись норми ЖК України; що приватизація майна підприємства здійснювалась відповідно вимог законодавства, на підставі плану, зі складенням фінансових документів та з врахуванням думки трудового колективу. Крім того, він обґрунтував свої заперечення тим, що обраний позивачкою-відповідачкою спосіб захисту своїх інтересів не є ефективним і не забезпечить захисту її прав; так як вона не має права виступати від імені Лебединської міськради і вимагати повернення приватизованого майна; що на час розгляду спору ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат» ліквідовано, а ТОВ «Лебединський м»ясокомбінат» є добросовісним набувачем майна, внаслідок чого укладені ним договори не можуть бути визнані недійсними; що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.01.2014 року не є тим правовстановлюючим документом, на підставі якого ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат» набув майно вперше, а лише посвідчує визнання державою наявність у особи такого майна; що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Лебединський м»ясокомбінат» не визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і повинні розглядатися в порядку, визначеному КАС України; що державна реєстрація договорів купівлі продажу не є впливаючим юридичном фактом у разі визнання недійсним частини договору, її скасування порушує право власності на все придбане майно; вона не застосовується у поєднанні з ст. 216 ЦК України і не визначена як спосіб захисту. Представники Лебединської міськради, КП «БТІ виконкому Лебединської міськради», РС Лебединського МУЮ в судове засідання не зявилися, надали суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечили, просили розглянути справу за їх відсутності. Предстаник ТОВ «Трімекс» в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином. З паспорта, картки (а.с. 5), досліджених в судовому засіданні вбачається, що позивачкою є [PERSON] [INFO], і/н [NUMBER]. З договору (а.с. 6-7), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що за договором найму службового приміщення від 08.01.1995 року Лебединським мясокомбінатом позивачці [PERSON], як працівнику комбінату було надано окрему двокімнатну квартиру № 6 на першому поверсі одноповерхового будинку № 48 загальною площею 58,8 кв.м., житловою 29,9 кв.м. по вул. Фрунзе в м. Лебедині З довідки (а.с. 8), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] зареєстрована 28.02.1995 року по вул. Фрунзе - 48 кв. 6 в м. Лебедині Сумської області. З договорів (а.с. 9-12), досліджених в судовому засіданні вбачається, що позивачка 28.05.1999 року уклала договір про постачання електричної енергії, а 10.01.2002 року договір газопостачання до квартири 6 по вул. Фрунзе - 48 в м. Лебедині. З листа (а.с. 13), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що на звернення [PERSON] щодо приватизації квартири в гуртожитку по вул. Фрунзе 48 в м. Лебедині Лебединською міськрадою 19.02.2009 року надано відповідь про те, що вказаний гуртожиток знаходиться на балансі ТОВ «Лебединський мясокомбінат» і його приватизація можлива лише за умови передачі гуртожитку у власність територіальної громади м. Лебедина. З рішення (а.с. 14), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що 25.12.2003 виконавчим комітетом Лебединської міської ради було прийнято рішення № 320 про видачу свідоцтва про право власності ВАТ «Лебединський мясокомбінат» на гуртожиток по вул. Фрунзе 48 в м. Лебедині взамін свідоцтва фонду майна від 10.12.2001 року № 425-Д. З свідоцтва (а.с. 15), дослідженого в судовому засіданні вбачається, 10.12.2001 Фондом держмайна України в Сумській області було видано свідоцтво № 425-Д про те, що ВАТ «Лебединський мясокомбінат» є правонаступником державного підприємства «Лебединський мясокомбінат» і його майно є колективною власністю акціонерів. З листа та постанови (а.с. 16-17), досліджених в судовому засіданні вбачається, що постановою господарського суду Сумської області № 6/50 від 14.04.2005 року відкрито процедуру ліквідації банкрута АТВТ «Лебединський мясокомбінат», ліквідатором якого призначено арбітражного керуючого [PERSON] З технічного паспорта, довідки та витягу (а.с. 18-22), досліджених в судовому засіданні вбачається, що за архівними даними КП «БТІ виконавчого комітету Лебединської міської ради» гуртожиток по вул. Фрунзе 48 станом на 31.12.2012 року зареєстровано за ТОВ «Лебединський мясокомбінат» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Лебединською державною нотаріальною конторою 07.04.2004 року Р№ 723. З договору, додатку та витягу (а.с. 23-27), досліджених в судовому засіданні вбачається, що 15.03.2004 року між ВАТ «Лебединський мясокомбінат» в особі керуючого санацією [PERSON] та ТОВ «Трімекс» було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до складу якого входить нерухоме майно, в тому числі і нежитлова будівля гуртожитку. З договору, додатку та витягу (а.с. 28-31, 76-79), досліджених в судовому засіданні вбачається, що 07.04.2004 року між ТОВ «Трімекс» та ТОВ «Лебединський мясокомбінат» було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до складу якого входить нерухоме майно, в тому числі і нежитлова будівля гуртожитку. З свідоцтва та витягу (а.с. 32-33), досліджених в судовому засіданні вбачається, що ВАТ «Лебединський мясокомбінат» на підставі свідоцтва про право власності САА № 980051 від 14.01.2004 року зареєстрований власником нежитлової будівлі (гуртожитку) загальною площею 234,6 кв.м. З довідки (а.с. 34), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що земельна ділянка по вул. Фрунзе - 48 в м. Лебедині Сумської області у власність не передавалась, в оренду не надавалась, державний акт на право власності на земельну ділянку не виготовлявся, кадастровий номер не визначався, обмеження та сервітути на земельну ділянку не зареєстровані, інформація щодо перебування під забороною та арештом відсутня. З довідки (а.с. 80), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що станом на 20.11.2015 року балансова вартість гуртожитку по вул. Фрунзе 48 в м. Лебедині Сумської області складає 20\~120 грн. З витягу (а.с. 86-87), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що відомості про припинення ТОВ «Трімекс» як юридичної особи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні. З трудової книжки (а.с. 133-140), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що в [PERSON] з 05.09.1983 року до 11.02.2002 року працювала в ДП «Лебединський м»ясо комбінат та в його правонаступнику ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат». З листа (а.с. 160), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що в Лебединській міськраді відсутні відомості щодо реєстрації приміщення по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині як гуртожитку. З листа (а.с. 186), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що в документах архівного фонду Регіонального ФДМ України по Сумській області відомості щодо перебування гуртожитку по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині у переліку майна, віднесеного до соціальної сфери немає. З протоколу та плану (а.с. 191-196), досліджених в судовому засіданні вбачається, що план приватизації ДП «Лебединський м»ясокомбінат» 02.11.1995 року було узгоджено з трудовим колективом підприємства. З акту та опису, свідоцтва та переліку (а.с. 197-207), досліджених в судовому засіданні вбачається, що до складу майна ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат», яке було передано товаристві в процесі приватизації ввійшов гуртожиток. З інвентарної справи № 771 (а.с. 237), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що приміщення по вул. Фрунзе 48 в м. Лебедині будувалося державним підприємством Лебединський м»ясокомбінат як сімейний гуртожиток. З матеріалів фонду держмайна (арх.. № 7827), досліджених в судовому засіданні вбачається, що під час приватизації державного підприємства приміщення гуртожитку було включено до колективної власності акціонерів товариства. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісна позовна заява обґрунтована, позовні вимоги витікають із житлових правовідносин і підлягають до задоволення, а зустрічний позову до відхилення, так як в судовому засіданні було встановлено, що позивачку-відповідачку 5 вересня 1983 року наказом № 76 від 12.09.1983 року було прийнято на роботу до ДП «Лебединський мясокомбінат», де в квітні 1991 року їй було надано житлову кімнату в гуртожитку підприємства, розташованому по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині, а 08.01.1995 року згідно договору найму службового приміщення Лебединським мясокомбінатом їй, як працівнику комбінату було надано окрему двокімнатну квартиру № 6 цього гуртожитку, якою вона користується по теперішній час. В червні 2015 року вона звернулася до Лебединського райсуду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю, проте під час розгляду справи зясувалося, що гуртожиток по вул. Фрунзе -48 в м. Лебедині на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року правонаступнику державного підприємства - ВАТ «Лебединський мясокомбінат» в складі цілісного майнового комплексу 15.03.2004 року був проданий зазначеним акціонерним товариством Товариству з обмеженою відповідальністю «Трімекс». Після цього - 07.04.2004 року ТОВ «Трімекс» продало майно колишнього державного підприємства, до складу якого входив і гуртожиток Товариству з обмеженою відповідальністю «Лебединський мясокомбінат» а право власності на це майно зареєстровано за ТОВ «Лебединський мясокомбінат» Комунальним підприємством «БТІ виконкому Лебединської міськради» 08.04.2004 року. Внаслідок вищеописаного [PERSON] втратила право стати власником житла, наданого їй в користування державним підприємством, в якому вона прожила 21 рік і на викуп якого мала переважне право. Вказані обставини встановлені з пояснень представників сторін і матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні. Згідно вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно вимог ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно вимог ст. 215-216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно вимог ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно вимог ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним. Згідно вимог ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 4\~ЖК\~Української РСР до складу\~житлового фонду входять жилі будинки, а також житлові приміщення\~в інших\~будівлях. Житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях, що\~належать державі, становлять державний\~житловий фонд. Статтею 65-1 ЖК України\~\~наймач має переважне право на викуп займаного ним жилого приміщення. Згідно ст.ст. 127-131 Житлового кодексу Української\~РСР\~ гуртожитки\~це спеціально\~споруджені\~та переобладнанні\~для цієї мети\~будинки. Згідно ст. 1 Закону\~України «Про\~приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, державний житловий фонд\~- це\~житловий фонд\~місцевих рад\~народних\~депутатів\~та житловий\~фонд, який знаходиться\~у віданні чи оперативному\~управлінні державних\~підприємств, організацій, установ. Згідно ст. 2 Закону України «Про приватизацію\~державного житлового фонду»\~ від 19.06.1992 року гуртожитки приватизації не підлягають. Законом України від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Закон № 500-VI) внесено зміни до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад. Згідно п.п. 9, 10\~ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"(із змінами від 04.09.2008 р.)\~державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього\~Закону. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених п. п. 2 і 5\~статті 2 цього Закону. Згідно з пунктом 2 розділу VIII Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» на території України застосовуються акти законодавства Союзу РСР і УРСР з питань, які не врегульовані законодавством України (до прийняття відповідних актів останнього), за умови, що вони не суперечать Конституції України і законам України. Згідно\~Указу Президента України від 15 липня\~1993 року № 210/93, корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних\~товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих\~і науково-виробничих об'єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі-підприємства), у відкриті\~акціонерні товариства. Згідно п.п. 10, 11 Положення\~про порядок корпоратизації підприємств, яке затверджено постановою Кабінету\~Міністрів\~України від 5 липня 1993 року №503, під час перетворення державних\~підприємств у відкриті акціонерні товариства, до статутного фонду останніх передавався цілісний майновий комплекс, вартість якого визначалась актом оцінки. Згідно п.\~9 Методики розмір\~статутного\~фонду\~акціонерного товариства, що\~створюється в процесі приватизації чи корпоратизації, визначається як вартість цілісного майнового комплексу відповідно\~до розділу ІІІ та з дотриманням вимог розділу VІ цієї Методики. Згідно п. 39 Методики\~вартість майна цілісного\~майнового комплексу зменшується на вартість державного\~житлового фонду, який приватизується відповідно\~до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно п. 2 Положення "Про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 6 листопада 1995 року, передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду у тому числі і гуртожитки. Суд бере до уваги, що згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень та вважає, що в судовому засіданні представником позивачки-відповідачки було доведено, що внаслідок передачі приміщення гуртожитку, розташованого по вул. Фрунзе-38 в м. Лебедині до складу колективного майна господарського товариства-правонаступника державного підприємства та послідуючого продажу цього майна, що стало можливим після отриманням акціонерним товариством свідоцтва про право власності на приміщення гуртожитку, його мешканець [PERSON], яка згідно ст.65-1 ЖК Української РСР\~\~мала переважне право на викуп займаного нею жилого приміщення, була позбавлена права на житло, в якому прожила 21 рік. При цьому суд враховує, що факт отримання позивачкою житла на законних підставах і факт його використання за призначенням до теперішнього часу, був доведений матеріалами, дослідженими в судовому засіданні і не оспорюється особами, які беруть участь в справі; що у фонді державного майна відомостей про перебування гуртожитку по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині у перелік майна, віднесеного до соціальної сфери внесено не було (а.с. 186); що Лебединська міська рада не заперечує проти позову і має право сама скасувати своє рішення № 320 від 25.12.2003 року, та те що свідоцтво про право власності, видане 14.01.2004 року згідно цього рішення, на думку суду, порушує публічний порядок, поскільки спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини та на незаконне заволодіння державним майном. Також суд бере до уваги, що згідно п.1 ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право звернутись до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов»язків, тобто здійснити «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримання вирішення спору судом (справа Кутій проти Хорватії № 48778/99, п.25), не зважаючи на те, що одна із юридичних осіб (ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат»), зареєстрована свого часу власником гуртожитку на час розгляду спору вже є ліквідованою. Разом з тим, суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що [PERSON]проживає лише в одній квартирі гуртожитку тобто в частині приміщення а заявила вимоги, які стосуються всієї будівлі, так як в судовому засіданні було встановлено, що під час використання житла за призначенням позивачці-відповідачці необхідно користуватись не тільки майном, розташованим безпосередньо в її квартирі, а й коридором та частиною підсобних приміщень будинку, його системою тепло-, газо- і електропостачання, які на час розгляду спору не виділені в окрему мережу. Також, суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що порушення порядку приватизації гуртожитку надумані відповідачкою та її представником, а дії відповідача-позивача відповідали вимогам законодавства, чинного на час проведення приватизації майна підприємства, так як в судовому засіданні було встановлено, що передача гуртожитку до складу приватизованого майна ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат» мала місце в 2003-2004 роках, до набрання чинності Законом України від 04.09.2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким внесено зміни до Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках і під час дії Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», яка передбачала на території України застосовуються акти законодавства Союзу РСР і УРСР з питань, які не врегульовані законодавством України (до прийняття відповідних актів останнього), за умови, що вони не суперечать Конституції України і законам України. Оскільки спеціальний акт з питань користування гуртожитками Кабінетом Міністрів України не приймався, на час передачі гуртожитку ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат» діяло Примірне положення про гуртожитки. Указом Президента України від 15.07.1993 року № 210/93 встановлено, що корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних\~товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих\~і науково-виробничих об'єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі-підприємства), у відкриті\~акціонерні товариства. Відповідно до пунктів 10, 11 Положення\~про порядок корпоратизації підприємств, яке затверджено постановою Кабінету\~Міністрів\~України від 5 липня 1993 року №503, під час перетворення державних\~підприємств у відкриті акціонерні товариства, до статутного фонду останніх передавався цілісний майновий комплекс, вартість якого визначалась актом оцінки. Оцінка цілісного майнового комплексу повинна здійснюватись в порядку, визначеному Методикою оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 1995 року №36. Згідно з вимогами пункту \~9 Методики розмір\~статутного\~фонду\~акціонерного товариства, що\~створюється в процесі приватизації чи корпоратизації, визначається як вартість цілісного майнового комплексу відповідно\~до розділу ІІІ та з дотриманням вимог розділу VІ цієї Методики. У відповідності\~до\~пункту 39 Методики\~вартість майна цілісного\~майнового комплексу зменшується на вартість державного\~житлового фонду, який приватизується відповідно\~до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Цілісний майновий комплекс - це господарський об'єкт із закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг).\~А гуртожиток, як об'єкт соціальної сфери, який\~задіяний у циклі виробництва продукції, не можна вважати складовою цілісного майнового\~комплексу і тому\~його вартість не могла бути включена до вартості цілісного майнового комплексу. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про приватизацію\~державного майна» в редакції, яка діяла на час\~приватизації гуртожитку, чітко було зазначено, що\~дія\~цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів\~державного земельного та житлового фондів. Відповідно до ст. 1 Закону\~України «Про\~приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд\~- це\~житловий фонд\~місцевих рад\~народних\~депутатів\~та житловий\~фонд, який знаходиться\~віданні чи оперативному\~управлінні державних\~підприємств, організацій, установ. У відповідності до п. 2 Положення "Про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 6 листопада 1995 року, передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду у тому числі і гуртожитки. Також, суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що [PERSON] порушено строк позовної давності, оскільки на думку суду листом за вих. № 34 Лебединської міської ради від 19.02.20009 року, на який посилається представник позивачці-відповідачці не було повідомлено коли і яким саме чином гуртожиток вибув зі складу державного майна та не роз»яснено, що її права були порушені і можуть бути врегульованими шляхом звернення до суду. Крім того, суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, щоприміщення по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині не перебувало у власності територіальної громади, так як на думку суду чинним законодавством можливість вчинення відповідних дій переведення гуртожитку до зазначеної категорії майна законодавством покладено не на позивачку-відповідачку, а на орган місцевого самоврядування та державне підприємство, у господарському віданні або оперативному управлінні якого перебував гуртожиток. Крім того, суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що будівля по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині не була включена до числа гуртожитків і не відповідає вимогам, за якими чинне законодавство визначає гуртожитки, так як в судовому засіданні було встановлено, що ця будівля зводилась, як сімейний гуртожиток (а.с. 237); була зареєстрованою в БТІ як гуртожиток (а.с.20); і була вказана як гуртожиток в документах виданих та зареєстрованих державою: в рішенні міської ради № 320 від 25.12.2003 року (а.с.14) та в оскаржуваних договорах купівлі-продажу (а.с. 23-26, 28-30) і свідоцтвах про право власності (а.с.21-22,27,31-33). Також суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що приватизація майна підприємства здійснювалась відповідно вимог законодавства, на підставі плану, зі складенням фінансових документів, що були надані на ознайомлення трудовому колективу та з врахуванням думки трудового колективу, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що і в плані приватизації м»ясокомбінату і в акті оцінки його майна (а.с. 193-200), погоджених з трудовим колективом гуртожиток як окремий об»єкт не визначено, а в акті оцінки щодо майна, яке підлягає приватизації навпаки - зазначено, що майно державного житлового фонду в товаристві відсутнє. Також суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що обраний позивачкою-відповідачкою спосіб захисту своїх інтересів не є ефективним і не забезпечить захисту її прав; що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.01.2014 року не є тим правовстановлюючим документом, на підставі якого ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат» набув майно вперше, а лише посвідчує визнання державою наявності у особи такого майна; що державна реєстрація договорів купівлі продажу не є впливаючим юридичном фактом у разі визнання недійсним частини договору, оскільки на думку суду згідно вимог ст.ст. 27, 31 ЦПК України право підтримувати позовні вимоги всіма законними способами, право визначати підстави, предмет позову і розмір позовних вимог та право відмовитись від позову належить позивачеві, а не іншим особам, які беруть участь в справі. Також суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що позивачка-відповідачка не має права виступати від імені Лебединської міськради і вимагати повернення приватизованого майна; в тій частині, що на час розгляду спору ВАТ «Лебединський м»ясокомбінат» ліквідовано і зазначена вимога не може бути до нього пред»явленою та в тій частині, що ТОВ «Лебединський м»ясокомбінат» є добросовісним набувачем майна, внаслідок чого придбане ним майно може бути витребуваним у нього лише у випадках, встановлених ст. 388 ЦК України, оскільки в судовому засіданні і не розглядалось позовних вимог щодо повернення гуртожитку державі чи іншому власнику. Також суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Лебединський м»ясокомбінат» не визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і повинні розглядатися в порядку, визначеному КАС України, оскільки на думку суду спір, який розглядається в даному провадженні виник внаслідок порушення права особи на житло і пов»язаний з житловими правовідносинами, які повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства. Також суд не може взяти до уваги заперечення представника відповідача-позивача в тій частині, що скасування державної реєстрації частини договору купівлі-продажу майна порушує право власності відповідача-позивача на все придбане майно, так як в судовому засіданні розглядалися вимоги тільки щодо частини придбаного за договором купівлі-продажу майна гуртожитку, розташованого по вул. Фрунзе-48 в м. Лебедині. Щодо іншої частини придбаного майна право власності відповідача-позивача не оспорюється, так як і його право на її державну реєстрацію, яка на думку суду може бути здійсненою згідно вимог чинного законодавства. Тому суд вважає необхідним первісний позов задоволити а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Судові витрати суд вважає необхідним стягнути згідно вимог ст. 88 ЦПК України, зі сторін, проти яких ухвалено рішення. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved