Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим 07.06.2012, відповідно до якого вона заповіла усе належне їй майно позивачеві. До складу спадкової маси увійшов житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. Позивач спадщину прийняла у порядку та строки визначені діючим законодавством, однак у видачі нотаріального акту на вищевказаний об'єкт нерухомого майна нотаріус відмовив, мотивуючи тим, що даний будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, тому встановити, яка частка зазначеного будинку належить спадкодавцеві не представляється за можливе, крім цього відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відповідач не подав до суду відзиву на позов, утім сільським головою подано заяву про визнання позову, відповідно до якої він не заперечував обставини викладені позивачем у позові, просив про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з'явились, представник просив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 04.12.2018 було витребувано матеріали спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON]. З огляду на викладене, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи суд проводить в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив, що [INFO] померла [PERSON], в підтвердження чому є свідоцтво про смерть (а.с.7). Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів Спадкової справи №13/2014, які було витребувано судом встановлено, що своїм правом на спадкування скористалась позивач, будучи спадкоємцем за заповітом вчиненим спадкодавцем 07.06.2012, який не змінювався та не скасовувався. Позивач спадщину прийняла шляхом подачі заяви в межах визначеного законом строку. Інші спадкоємці за матеріалами справи відсутні, отож позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 08.11.2018 за №02-31/862 позивачеві відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок що розташований в [ADDRESS]. Така відмова мотивована тим, що будинок належить до колгоспного двору, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, отож встановити, яка частка зазначеного будинку належала спадкодавцю не представляється нотаріусу можливим, а також відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування"). Факт належності майна у вигляді житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], [PERSON] підтверджується довідками № 1525 від 19.11.2018 та № 1526 від 19.11.2018 виданими виконавчим комітетом Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, згідно яких констатовано, що відповідно до записів вчинених у погосподарських книгах за 1991-1995 р.р. власником житлового будинку в [ADDRESS], була лише [PERSON] (а.с. 10,11). Станом на 15.04.1991 (момент набрання чинності Законом України "Про власність") головою колгоспного двору була [PERSON], інших членів двору не було (а.с.9). Згідно ст. 120 Цивільного кодексу Української PCP 1964 р., майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. На підставі ст.ст. 121, 123 Цивільного кодексу Української PCP 1964 р. володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Наведене свідчить, що [PERSON] на день смерті була одноосібним власником домоволодіння [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту виготовленого КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 15.10.2018 та довідок виданих вказаним підприємством 01.10.2018, вказаний житловий будинок збудований в 1968 році, його користувачем була [PERSON], інвентаризаційна вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд складає 253 906 грн. (а.с.13-18). Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Лист, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Зібрані у справі докази підтверджують належність майна спадкодавцеві як власнику, позивач спадщину після смерті спадкодавця прийняла, у тому числі у вигляді житлового будинку, що є предметом спору, отож він їй належить, іншого майна на території сільської ради яке б належало спадкодавцеві не встановлено, отож об'єкт нерухомості конкретизовано, підтвердженням чого є довідки видані органом місцевого самоврядування, однак реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позивач позбавлена можливості. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність порушених прав позивача, що є очевидним, а обраний нею спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, отож суд дійшов висновку, що позов обґрунтований. Крім цього, представник відповідача надав суду заяву про визнання позову. Ураховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. Відповідно доч.1ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Зважаючи на викладене, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved