Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.03.2015 квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур О.І. В обґрунтування позову зазначив, що 21.08.2001 громадянин Китаю [PERSON] придбав у громадянина Китаю [PERSON] 4-х кімнатну квартиру загальною площею 91,30 кв.м, житловою площею 62,40 кв.м, у [ADDRESS]. [PERSON] вказану квартиру не продавав, ні доручень, ні довіреностей ніколи нікому (крім громадянки Китаю [PERSON]) на продажу квартири не давав, оригінал договору купівлі-продажу не втрачав. У грудні 2011 р. вказаною квартирою незаконно заволоділа організована група шахраїв. З 28.01.2013 за заявою [PERSON], як представника [PERSON], слідчим слідчого відділу Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Гогайзель А.Г. проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42013110060000133 за ст. 190 ч. 4 КК України за фактом незаконного заволодіння означеною квартирою групою шахраїв. 14.05.2013 рішенням Печерського районного суду м. Києва в цивільній справі № 2-2704/12 визнано право власності на дану квартиру за [PERSON]. Рішення суду набрало законної сили 30.08.2013 р. Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва в від 03.02.2014 в цивільній справі № 757/1115/14-ц визнано право власності за [PERSON] на спірну квартиру. Рішення суду набрало законної сили 18.03.2014 р. Разом з тим, ще 05.03.2013 на підставі фіктивних документів, наданих представником гр-на [PERSON], державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Криловою Г.А. було прийнято незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 708214, яким вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на означену квартиру на гр-на [PERSON] Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.10.2014 в адміністративній справі № 826/9872/14 скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Крилової Галини Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 708214 від 05.03.2013 року, яким вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] за суб'єктом - [PERSON], податковий номер [NUMBER]. Вказане рішення суду набрало законної сили 02.12.2014. Громадянин [PERSON], достовірно знаючи про те, що він неправомірно володіє зазначеною вище квартирою, 24.03.2015 продовжуючи свою протиправну діяльність, незаконно продав її мешканцю м. Біла Церква Київської області гр-ну [PERSON]. В судове засідання представник позивача не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначив, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.10.2014 в адміністративній справі № 826/9872/14 скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Крилової Галини Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 708214 від 05.03.2013 року, яким вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] за суб'єктом - [PERSON], податковий номер [NUMBER]. При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що у відповідності до отриманих у відповідь на судовий запит від 28.07.2014 року копій заочного рішення Печорського районного суду міста Києва від 14.05.2013 року у справі №2-2704/12 та додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 03.02.2014 року у справі №757/1115/14-ц, які відповідно до відмітки на останніх набрали законної сили 09.07.2013 року та 04.04.2014 року відповідно, вирішено, зокрема, визнати недійсним договір іпотеки від 05 грудня 2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] про передачу в іпотеку квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк Михайлом Вікторовичем та зареєстрованим у реєстрі за №4210, а також визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яка складається з чотирьох жилих кімнат загальною площею 91,30 кв. м., житловою площею 62,40 кв.м. Адміністративний суд дійшов висновку про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 708214 від 05.03.2013 з огляду на те, що рішенням районного суду визнано недійсним договір, який став підставою для державної реєстрації права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за суб'єктом - [PERSON] За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур О.І. Статтею 43 Основного закону України та статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). За правилами ч.ч.1-2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Враховуючи те, що [PERSON] відчужуючи [PERSON] квартиру [ADDRESS] не мав для того достатніх правових підстав, а дійсним власником вказаної квартири був громадянин Китаю [PERSON], то суд приходить до висновку необхідність визнання договору купівлі-продажу від 24.03.2015 недійсним, з метою захисту порушених прав останнього. За правилами ст. 88 ЦПК України стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 3654 грн.

Outcome: approved