Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернулась до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Вугільна компанія « Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, уточнивши яку заявою від 26 січня 2015 року, просить суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.10.2014р. по 30.12.2014р. у розмірі 15 785,05грн. Свої уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.04.2011року її було прийнято на роботу до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська». 15 жовтня 2014 року позивач звільнилася з посади провідного юрисконсульта з підстави, передбаченої ст.38 Кодексу законів про працю України - за власним бажанням. При звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку. Остаточно відповідач розрахувався лише 30.12.2014року. Позивач зверталась на адресу Відповідача з заявою, щодо надання в порядку ст. 49 КЗпП України довідки про середній заробіток за останні два місяці, що передували звільненню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100;довідки про остаточний розрахунок, довідки про суму заробітку та інших компенсацій і виплат належних на день звільнення, однак на данний час відповіді не отримала. Позивач також зазначила, що оскільки відповідач порушив її законні права, це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, а й отже заподіяну моральну шкоду оцінює у 2000 грн. Позивач, [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача у відкрите судове засідання двічі не з'явився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлен. Причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з викладеним, з урахуванням думки позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу в відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі, направивши за місцем знаходження відповідача копію рішення суду для відома. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. З копії трудової книжки, виданої на ім'я [PERSON],вбачається, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія « Краснолиманська» з 15.04.2011року по 15.10.2014 року. На підставі наказу генерального директора №4452/к від 15.10.2014р. позивача було звільнено з посади провідного юрисконсульта з підстави, передбаченої ст.38 Кодексу законів про працю України - за власним бажанням (догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом), та вчинено актовий запис до трудової книжки № 6. З виписки по картковому рахунку позивача відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк "Приватбанк" № 1511360 від 08.01.2015р. вбачається, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем лише 30.12.2014року. Із долученої до матеріалів цивільної справи копії заяви судом вбачається, що позивач зверталася до відповідача із вимогою, щодо надання в порядку ст. 49 КЗпП України довідки про середній заробіток за останні два місяці, що передували звільненню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100;довідки про остаточний розрахунок, довідки про суму заробітку та інших компенсацій і виплат належних на день звільнення,про що свідчить копія розрахункового документу ПН 215600426655 від 08.01.2015року. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 47 КЗпП України покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 розділу ІУ постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями) «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),а у випадках, передбачених чинним законодавством, -на число календарних днів за цей період. Згідно наданого позивачем розрахунку, середньоденний заробіток складає 286,51 грн. 3399,54 грн. - сума нарахованої заробітної плати за серпень 2014р. 1757,69 грн. - сума нарахованої заробітної плати за вересень 2014р. 11 днів - кількість відпрацьованих днів за серпень 2014р. 7 днів - кількість відпрацьованих днів за вересень 2014р Розрахунок середнього заробітку 3399,54 + 1757,69 : ( 11+7) = 286,51 грн. День звільнення 15.10.2014р. Остоточний розрахунок проведено 30.12.2014р. 55 - кількість днів затримки розрахунку Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, становить 286,51 х 55 = 15 785,05грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят п'ять гривень 05 копійок). Таким чином, належна до стягнення з відповідача сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 15.10.2014 року по 30.12.2014 року складає 15 785,05 грн., яка розраховується за вищевказаною у Порядку формулою, а саме середньоденна заробітна плата в розмірі 286,51грн. помножена на 55 днів затримки фактичної виплати заробітної плати з часу звільнення. Тому суд вважає можливим стягнути суму 15 785,05грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, яка на думку суду є співрозмірною компенсацією, враховуючи те, що вина відповідача в затримці розрахунку при звільненні за період з 15.10.2014 р. по 30.12.2014 р. включно.достовірно встановлена в судовому засіданні. Згідно ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (у справі 6-54цс11), що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України. В обґрунтування вимог щодо стягнення моральної шкоди позивач зазначає що, неправомірні дії Відповідача, щодо затримки у виплаті заробітної плати, виразилися в порушенні конституційних прав, призвели до матеріальних труднощів, втрати нормальних життєвих зв'язків та завдали моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях. Крім того суд зазначає, що сам факт не здійснення відповідачем, в повному розмірі, розрахунку при звільненні, в установлені законом строки, вже свідчить про наявність факту заподіяння працівникові моральної шкоди. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, оскільки позивачу незаконно невиплачена заробітна плата при звільненні з роботи, що свідчить про спричинення йому моральної шкоди. Але, суд зазначає, що згідно ст..23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмiр грошового відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, ступень вини відповідача, а також інші обставини, які мають істотне значення. За таким обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 2000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки така сума не відповідає розумності та справедливості. Відповідно до ст..88 ЦПК України, з Державного підприємства « Вугільна компанія « Краснолиманська» слід стягнути на користь держави судовій збір в сумах відповідно до задоволених позовних вимог. На підставі ст.6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду: позовної заяви майнового характеру ставка судового збору дорівнює 1 відсоток від ціни позову, але не але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати; позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору дорівнює 0,2 розміру мінімальної заробітної плати Отже з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір», відповідач повинен сплатити на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн. На підставі ст.ст. 116-117, 233, 234,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial