Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

13.01.2015 року ПАТ «[PERSON] банк Аваль» в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ «[PERSON] банк Аваль» (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), у якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 700 826, 89 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 26.11.2007 року ВАТ «[PERSON] банк Аваль» уклав з [PERSON] кредитний договір № 014/4708/73/125388, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 24 730, 00 доларів США на споживчі цілі, на придбання транспортного засобу терміном на 84 місяців по 24.11.2014 року зі сплатою 12,950 % річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення своєчасного повернення кредитних коштів, а також відсотків, між сторонами укладено договір застави, згідно якого відповідач надав в заставу банку транспортний засіб - автомобіль марки SKODA Oktavia А5, 2007 року випуску, державний номерний знак АМ2221AI, заставна вартість якого становить 138 800,00 грн. У зв'язку з виникненням боргових зобов'язань за кредитним договором неспроможністю в подальшому сплачувати кредит, між сторонами, на підставі заяви відповідача на добровільну реалізацію предмета застави, укладена домовленість про врегулювання заборгованості за кредитним договором шляхом реалізації автомобіля, який оцінено на суму 17 605,28 грн. Однак, після реалізації предмета застави відповідач продовжує в односторонньому порядку ухилятися від виконання зобов'язань по кредитному договору, має прострочену заборгованість станом на 24.12. 2014 року в розмірі 700 826,89 грн. Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.03.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 700 826 грн. 89 коп. та 3 654 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. За заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення від 12.03.2015 року ухвалою суду від 05.06.2015 року зазначене заочне рішення від 12 березня 2015 року скасовано, а справу призначено до розгляду. В судовому засіданні представник позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив задовольнити позов. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, який розпочався з моменту останнього платежу відповідачем заборгованості 29.09.2009 року, а закінчився 28.09.2012 року. Так як [PERSON] звернувся до суду в січні 2015 року просили відмовити в задоволенні позову, на підтвердження своїх доводів подали письмові заперечення (а.с.80). Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/4708/73/125388 про надання кредиту у сумі 24 730,00 доларів США на споживчі цілі на придбання транспортного засобу терміном на 84 місяців по 24.11.2014 року із сплатою 12,950 відсотків річних за користування кредитними коштами (а.с.4-6). З метою забезпечення своєчасного повернення кредитних коштів, відсотків за користування ними, між сторонами 28.11.2007 року укладено договір застави до кредитного договору №014/4708/73/125388 згідно якого [PERSON] надав в заставу банку транспортний засіб - автомобіль марки SKODA Oktavia А5, 2007 року випуску, державний номерний знак АМ2221AI. Заставна вартість предмета застави визначалася сторонами в сумі 138 800,00 грн. (а.с.8). Публічне акціонерне товариство "[PERSON] Аваль" є правонаступником за всіма правами та обов'язками Відкритого акціонерного товариства «[PERSON] Аваль». Протоколом Загальних Зборів акціонерів №36-45 від 14.10.2009 року прийнято рішення про зміну найменування ВАТ "[PERSON] Аваль" на ІІАТ "[PERSON] Аваль".Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Виходячи з положень статей 610, 612, 625, 629 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Нормами ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити гроші відповідно до ст.625 ЦК України незалежно від сплати процентів, належних йому згідно з вимогами ст. 1048 ЦК України Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається сторонами у кредитному договорі з урахуванням вимог ст.1056 -1 ЦК України. У зв'язку з виникненням простроченої заборгованості за кредитним договором між сторонами, на підставі заяви відповідача на добровільну реалізацію предмета застави від 22.10.2009 року (а.с.9), укладена домовленість про врегулювання заборгованості за кредитним договором шляхом реалізації автомобіля марки SKODA Oktavia Л5, 2007 року випуску, державний номерний АМ2221AI. 17.02.2010 року автомобіль оцінено реалізовано на суму 17 605,28 гривень (а.с.10). Позивач вказує, що після реалізації предмета застави, попереджень про наявність простроченої заборгованості (а.с.14) та не зважаючи на те, що термін виплати кредиту закінчився 26.11.2014 року, відповідач продовжив ухилятися від виконання зобов'язань по кредитному договору, відповідно до чого станом на 24.12.2014 року утворилася заборгованість в розмірі 700 826,89 грн., з них заборгованість за кредитом 165 618,23 грн., заборгованість за відсотками 103 431,99 грн., пеня за прострочення кредиту та відсотків 431 776,67 грн. Разом з тим, представник відповідача та відповідач надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитним договором не визнали та заявили клопотання про застосування строків позовної давності з урахуванням встановлених договором строків сплати кожного чергового платежу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну(ст. 257 ЦК України) Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом враховується правова позиція Верховного Суду України з питань обчислення строків позовної давності та встановлення різних видів цивільно-правової відповідальності викладена у справі № 6-116цс13, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, де зазначено, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Зі штампу Корольовського районного суду м.Житомира на позовній заяві ПАТ «[PERSON] банк Аваль» вбачається, що остання здана до канцелярії суду 13.01.2015 року Враховуючи позицію Верховного Суду України загальний строк позовної давності у три роки по чергових платежах, що мали бути сплачені у строк, визначений Кредитним договором (згідно розрахунку заборгованості) за період з 28.11.2007 р. по 28.01.2012 р. є пропущеним. Таким чином, суд дійшов висновку, що з урахуванням меж заявлених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитом, у межах строків позовної давності у період з 28.01.2012 р. по 24.12.2014 р. у сумі 7060,54 дол. США заборгованості по кредиту, що еквівалентно 110 580 грн. 15 коп. та 3872,26 дол США заборгованості по відсоткам, що еквівалентно 60 646 грн. 22 коп. (з розрахунку 100 дол. США 1566,1713 грн. (а.с.15)). Що стосується вимог позивача про стягнення з [PERSON] пені за прострочення кредиту та відсотків в сумі 431 776,67 грн, то суд зазначає наступне. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Позивач, предявляючи позов до [PERSON] просив стягнути з останньогопеню в сумі 431 776,67 грн в межах одного року до дня предявлення позову. Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Верховний Суд України у своїй постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14-1 встановив, що «…частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних), суд, на відміну від судових рішень, наданих для порівняння, не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню. Поширення дії норми матеріального права на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках є неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, яке відповідно до пункту першого частини першої статті 355 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення…». Так як рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України (ст.360-7 ЦПК України), суд, встановивши, що розмір пені нарахованої [PERSON] значно перевищує розмір збитків позивача, вважає за необхідне зменшити пеню до розміру заборгованості за кредитом - 110 580 грн. 15 коп. Отже, суд частково задовльняє позов ПАТ «[PERSON] банк Аваль» зі стягненням з [PERSON] заборгованості за кредитом у сумі 110 580,15 грн., заборгованості по відсоткам у сумі 60 646,22 грн., заборгованості по пені у сумі 110 580,15 грн. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2818,06 грн. судового збору

Outcome: partial