Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.05.2016 р., [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України з призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] звільнено від призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з зобовязанням [PERSON] на підставі ст. 76 КК України, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання. У відшкодування матеріальної шкоди, стягнуто з [PERSON] «СК «Україна» на користь [PERSON] 66649,41 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду 35000 грн., в задоволенні вимог [PERSON] про стягнення 49608 грн. відмовлено. У відшкодування витрат на лікування [PERSON] стягнуто з [PERSON] на користь КУ «ОМКЛ № 11» 5953,48 грн. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.11.2016 р., яка набрала законної сили з дня ухвалення, було частково задоволено апеляційні скарги потерпілого [PERSON] та його представника. Вирок Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.05.2016 р. щодо [PERSON] в частині цивільного позову, а саме в частині відмови у стягненні шкоди, завданої ушкодженням здоровя потерпілому [PERSON] в сумі 49608 грн. скасовано, а кримінальне провадження в цій частині направлено на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін. Вказаний позов надійшов до суду 08.02.2017 р. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 10.07.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON], в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 210578,48 грн., з яких : 107728 грн. сума втраченого позивачем доходу, 66649,41 грн. сума стягнута, однак не отримана позивачем з [PERSON] «СК «Україна» з підстав позбавлення вказаної страхової компанії ліцензії на укладення договорів обовязкового страхування та 36201,07 грн. додаткових витрат на лікування. Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписки та поштовими повідомленнями, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій уточнений позов та з проханням про слухання справи за його відсутності (а.с. 70,71). Відповідач та його представниця за адвокатським ордером та договором позов не визнали повністю з підстав його необґрунтованості і безпідставності, просили суд відмовити у його задоволенні з мотивів, викладених у письмовій промові. Заслухавши думку відповідача та його представниці, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1195 ЦК України визначено - фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала - розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV - обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим - до участі у справі може, але не обовязково, бути залучений страховик. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування, в якому потерпілий, так само має право вимоги до боржника - в договірному зобовязанні ним є страховик. З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) - може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК). При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії. При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та враховувати відповідні роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного [PERSON] України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з відповідними змінами та доповненнями). Вина потерпілого - не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суд встановив, що 21.09.2015 р., приблизно о 06:00 год., [PERSON], керуючи на підставі технічного паспорта а/м «Фольцваген Поло» д/н [NUMBER], рухаючись по сухому асфальтобетонному покриттю а/д Р-70 «[PERSON] - Авангард», в напрямку смт. Авангард, Овідіопольського району Одеської області, де на відстані 2км. + 500 м. від с. Сухий Лиман вказаної дороги, при підїзді до нерегульованого пішохідного переходу, по якому зліва-праворуч здійснював рух потерпілий [PERSON], не знизив швидкість руху автомобілю, не надав перевагу в русі пішоходу [PERSON], в результаті чого здійснив наїзд на потерпілого, від чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення у виді : закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку 2 ступеню, лінійного перелому правої тімяної кістки з розповсюдженням лінії перелому на велике крило правої клиновидної кістки , верхню і латеральну стінку правої орбіти та стінки основної пазухи, субарахноїдального крововиливу, перелому вилицевої дуги з гемосинусом, забоєм та емфіземою мяких тканин правих скроневої та вилецевої ділянок, забійної рани правої скронево-тімяної ділянки, закритої травми грудної клітини у виді закритих переломів ІІІ-VІІ лівих ребер, ІІІ-VІ правих ребер зі зміщенням уламків, закритого перелому правої ключиці, закритого перелому правої променевої кістки, спричинення яких знаходяться у прямому причинному звязку з порушенням [PERSON] п. 18.1 ПДР України. В своєму уточненому позові, [PERSON] посилаючись на вищевказаний вирок суду від 04.05.2016 р., який в цій частині був залишений без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.11.2016 р. вказує, що хоча матеріальна шкода у розмірі 66649,41 грн. була стягнута на його користь з [PERSON] «СК «Україна», в якій був застрахований а/м відповідача марки «Фольцваген Поло» д/н [NUMBER] за страховим полісом серії АІ № 5570595, однак вказана страхова компанія з 2015 р. позбавлена ліцензії на укладення договорів обовязкового страхування і фактично є неплатоспроможною з 04.06.2015 р., а тому отримання шкоди від вказаного страховика у сумі 66649,41 грн. є неможливим і позивач не отримував виконавчий лист про стягнення з [PERSON] «СК «Україна» вказаної суми, а тому бажає стягнути вказану суму саме з відповідача [PERSON] Однак, як встановлено судом, вимоги про стягнення зазначеної грошової суми у розмірі 66649,41 грн., [PERSON] заявлялись у його цивільному позові в межах кримінального провадження, були вирішені судом у вказаному вироку від 04.05.2016 р., і в цій частині залишені без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.11.2016 р., а саме, вказану суму було стягнуто на користь позивача з [PERSON] «СК «Україна» і рішення в цій частині набрало законної сили. Таким чином, справа стосовно того ж предмета та підстав позову, між тим ж сторонами, судом вже розглядалось і стосовно якої вже було ухвалено судове рішення, а отже [PERSON] ставиться питання про фактичне подвійне стягнення вказаної суми з відповідача, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. 18 ЦПК України, якою передбачено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, а також беручи до уваги той факт, підтверджений [PERSON] в уточненому позову, що він не отримував виконавчий лист про стягнення з [PERSON] «СК «Україна» на суму матеріальної шкоди у розмірі 66649,41 грн., не звертався до виконавчої служби задля виконання рішення суду в цій частині і не здійснював жодних процесуальних дій по виконанню рішення суду в цій частині, а отже, посилання позивача на те, що боржник [PERSON] «СК «Україна» є неплатоспроможним і не має можливості сплатити на його користь вказану суму матеріальної шкоди є безпідставними, голослівними і не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами по справі, враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які б свідчили про визнання [PERSON] «СК «Україна» банкрутом, або введення відносно страховика процедури санації чи ліквідації підприємства, як то рішення господарського суду з цього приводу чи данні МТСБУ щодо неплатоспроможності страховика [PERSON] «СК «Україна», а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] суми матеріальної шкоди у розмірі 66649,41 грн., яка вже була стягнута на його користь рішенням суду, яке набрало законної сили в цій частині слід відмовити, як безпідставних і необґрунтованих. Також, на думку суду, слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] додаткових витрат на лікування у розмірі 36201,07 грн. з огляду на те, що позивачем, на підтвердження вищевказаних витрат, були надані суду копії фіскальних чеків та видаткової накладної, які нібито підтверджують придбання ним певних медичних препаратів та користування медичними послугами (неодноразову здачу позивачем біологічного матеріалу для проведення загального аналізу на тестостерон, гемоглобін), а також на придбання препаратів, які застосовуються при кашлю та застудних захворюваннях. Однак, згідно п.п. в абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при вирішенні таких вимог, судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Суд встановив, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності у позивача внаслідок ДТП саме придбання ним у визначених у чеках ліків, препаратів, визначених на підставі рецептів лікаря чи лікарських листів-призначення, які в матеріалах справи відсутні і позивачем не надані, а також, відсутній будь-який причинно-наслідковий звязок між вищевказаною ДТП та необхідністю придбання позивачем саме тих ліків та препаратів та здачу аналізів, вказаних у вищевказаних чеках та видатковій накладній. Тобто, позивачем не доведено суду понесення ним додаткових витрат на його лікування, спричинених саме вказаною ДТП. Одночасно з цим, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] суму втраченого ним доходу на суму у розмірі 43776 грн., беручи до уваги приписи ст. 1195 ЦК України, на що звернув увагу апеляційний суд Одеської області в своїй ухвалі від 01.11.2016 р., зазначивши, що позивач [PERSON], [INFO] є пенсіонером та ніде не працює, а тому розмір вищевказаного втраченого доходу пенсіонер [PERSON] на суму 43776 грн. був розрахований позивачем, з яким погоджується суд в даній частині, виходячи з розміру мінімальної зарплати, встановленої з жовтня 2015 р. по квітень 2016 р. у сумі 1378 грн. Х 7 місяців, з травня 2016 р. по листопада 2016 р. у сумі 1450 грн. Х 7, з грудня 2016 р. у сумі 1550 грн., з січня 2016 р. по липень 2017 р. (дата подачі уточненого позову) у сумі 3200 грн. Х 7, яка відшкодовується без урахування пенсії, яку отримував позивач до моменту ДТП. В той же час, суд вважає, що розмір втраченого позивачем доходу, розрахованого позивачем на суму 107728 грн. з наведенням розрахунків є занадто завищеним і розрахований позивачем виходячи з середньої заробітної плати по Одеській області, що є неприпустимим згідно вимог ч.ч. 2,3 ст. 1195 ЦК України, якими передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала - розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а тому судом до уваги вказаний розрахунок втраченого доходу позивачем не береться, як безпідставний.

Outcome: partial