Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

01.06.2018 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся з позовом до [PERSON] , про стягнення майнової шкоди у розмірі 185 760,70 грн., що становить вартість її навчання в аспірантурі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання відзиву та відповіді на відзив (том. 1, а.с. 41). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2018 р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка, про стягнення коштів, зустрічний позов [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, про визнання незаконним рішення. Перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (том 1, а.с. 114-115). Ухвалою суду від 20 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (том 2, а.с. 11-12). На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-288 від 14 січня 2020 року, протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. (том 2, а.с. 25). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2020 р. цивільну справу прийнято до провадження судді Саадулаєва А.І. (том 2, а.с. 26). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідача 28.10.2015 р. відраховано зі складу аспірантів факультету соціології у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин. Аспірант, який був зарахований до аспірантури за державним замовленням і відрахований із зазначеної підстави, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Правові підстави позову: ст.ст. 15, 16, 526, 611, 1166 ЦК України, ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», п.п.4 п.16 та п.22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 р. (надалі - Положення №309), п.9.3, п.п. 6 п. 6.15 статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, угода від 01.11.2012 р. №450 про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення. Розмір майнової шкоди визначено на підставі паспортів державної програми на 2012-2015 роки (том 1, а.с. 21-32). 19.10.2019 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (том 1, а.с. 47-56). Відповідач заперечила проти задоволення позову та правової оцінки обставин. Вважає позов, як і розмір заявленої до відшкодування майнової шкоди безпідставним та необґрунтованим. Також зазначила, що позивачем необґрунтовано будь-якого порушення його прав. Посилається на те, що ні в угоді, ні в Положенні №309 не передбачено здійснення відшкодування на користь вищого навчального закладу (а.с. 49). Механізм відшкодування передбачено у Порядку відшкодування коштів державного або місцевого бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 №658, що не передбачає звернення до суду. Зазначає, що на підтвердження відрахування відповідача з аспірантури позивач надав недопустимі докази. Зокрема таким вважає рішення про відрахування відповідача, прийняте вченою радою факультету соціології, оформлене протоколом засідання вченої ради факультету соціології №4 від 28.10.2015 р. Вважає, що таке рішення має бути прийняте вченою радою Київського національного університету імені Тараса Шевченка (том 1, а.с. 50). Також відповідач зазначає про недопустимість доказу - наказу виконуючого обов`язки проректора з наукової роботи, оскільки такий наказ повинен бути прийнятим ректором (том 1, а.с. 51). Крім цього позивач повинен був надати відповідне погодження Наукового товариства студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених Київського національного університету іменні Тараса Шевченка (надалі - наукове товариство), відповідно до ч.7 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту» та п.8.12 статуту. Зазначає, що перелік підстав для відшкодування вартості навчання дійсно включає невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, однак його не можна тлумачити розширено. Спростовуючи підстави позову в частині правомірності виключення аспіранта з причин невиконання відповідачем індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин, відповідач звертає увагу на належне виконання індивідуального плану роботи протягом двох років (том 1, а.с. 52). А щодо третього року навчання, то відповідача не було атестовано лише у зв`язку із не завершенням останнього розділу дисертації (том 1, а.с. 53). Крім цього звертає увагу, що у протоколі відсутнє будь-яке посилання про невиконання нею плану без поважних причин, а єдиним документом, що містить вказівку на зазначену підставу є наказ від 12.11.2015 №786-34, підписаний виконуючим обов`язки проректора з наукової роботи (том 1, а.с. 53). Вказане, на думку відповідача, свідчить про неналежність цього доказу. Заперечуючи проти позову, зазначає, що висновок про наявність чи відсутність поважних причин, може бути зроблено за умови дослідження цих причин, однак вчена рада не проводила оцінки обставин, через які не було написано останній розділ дисертації та не розглядала питання щодо визначення терміну, на який можливе продовження її навчання в аспірантурі (том 1, а.с. 54). Вказане суперечить п. 19 Положення №309, відповідно до якого до терміну навчання в аспірантурі або перебування в докторантурі не включається період хвороби (тривалістю понад один місяць), знаходження у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відсутність з інших поважних причин, передбачених законодавством України. Вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи оцінює обставини, що виключили можливість працювати над дисертацією, і визначає термін, на який продовжується навчання в аспірантурі або докторантурі (як правило, не більше одного року). На думку відповідача для оцінки обставин поважності причин має значення час її перебування в університеті Констанц (Німеччина) за програмою обміну між університетами. Оскільки протягом цього часу, вона була відсутня в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, та не отримувала від нього наукового керівництва. Крім цього посилається на те, що згідно умов угоди №450 між позивачем і відповідачем, зобов`язання носить двосторонній характер, а тому позивач також не виконав свого зобов`язання щодо забезпечення якості здійснення наукового керівництва, про що також свідчить та обставина, що жоден із семи аспірантів наукового керівника не захистив дисертації (том 1, а.с. 54). Також зазначає про відсутність підстав для притягнення її до цивільно-правової відповідальності з огляду на відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення. 19.10.2018 р. на адресу суду від представника відповідача надійшов зустрічний позов, в якому відповідач просить визнати незаконним та скасувати рішення вченої ради факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка, зафіксоване у протоколі №4 від 28.10.2015, в частині відрахування з аспірантури [PERSON] , визнати незаконним та скасувати наказ від 12.11.2015 №786-34, підписаний виконувачем обов`язки проректора з наукової роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON]., в частині відрахування з аспірантури [PERSON] (том 1, а.с. 95-102). Підставою позовних вимог за зустрічним позовом є незаконність рішення про відрахування з аспірантури з огляду на прийняття такого рішення неналежним суб`єктом, замість вченої ради вищого навчального закладу. На підставі рішення вченої ради аспірант відраховується з аспірантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Оскільки рішення вченої ради факультету прийнято без належних повноважень, тому й підписаний на його підставі наказ було прийнято за відсутності встановленої законодавством підстави. Крім цього, видання і підписання наказу про відрахування виконувачем обов`язки проректора з наукової роботи, замість ректора, суперечить статуту та п.22, 41 Положення №309, ч.1 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту». Також звертає увагу, що наказ про відрахування був прийнятий без погодження наукового товариства, що суперечить ч.7 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту» та п.8.12. статуту (том 1, а.с. 97). У наказі про відрахування міститься посилання про підставу відрахування - невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин, тоді як у рішенні вченої ради факультету, що слугувало підставою для прийняття наказу, відсутнє посилання на невиконання індивідуального плану роботи саме без поважних причин. У зв`язку з цим стверджує про неправомірність зазначення іншої підстави для відрахування, відмінної від тієї, що зазначена у рішенні вченої ради факультету (том 1, а.с. 98). У рішенні та наказі про відрахування зроблено висновок про невиконання індивідуального плану роботи без врахування всієї повноти обставин. 26.10.2018 року від представника позивача надійшла на адресу суду заява про зменшення розміру позовних вимог (том 1, а.с. 118-119). Відповідно до якої позивач, в результаті більш детального дослідження матеріалів справи та проведення додаткових розрахунків, було з`ясовано, що сума майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача є меншою, ніж заявлена у позові, та становить 138749,55 грн. У вказану суму включено стипендію за весь період навчання, що становить 100852,01 грн. та суму заробітної плати наукового керівника, що становить 37897,54 грн. Розмір майнової шкоди визначено на підставі довідки про доходи відповідача, розрахунку оплати праці наукового керівника з додатками (том 1, а.с. 120-127). 09.11.2018 р. від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на заяву про зменшення розміру позовних вимог (том 1, а.с. 131-134). Відповідач вважає розмір позовних вимог, за вказаною заявою безпідставним та необґрунтованим. Посилаючись на п.22 Положення №309 та укладену між сторонами угоду, відповідач вказав, що дійсно аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Однак зазначає, що ні у чинному законодавстві, ні в укладеній угоді не прописано, що при такому відрахуванні аспірант повинен відшкодувати вищому навчальному закладу виплачену за весь період навчання стипендію та заробітну плату наукового керівника. Крім цього відповідач не погодився із включенням до відшкодування суми виплаченої стипендії. Також відповідач не погоджується із включенням до розміру позовних вимог відшкодування за усі три роки навчання, незважаючи на виконання відповідачем індивідуального плану роботи аспіранта за перший та другий навчальні роки, а також виконання значної частини плану за третій рік. 14.11.2018 р. від представника позивача на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов (том 1, а.с. 147-151). У відзиві позивач вказав на право вченої ради делегувати частину повноважень вченим радам структурних підрозділів, що ґрунтується на приписах ч.7 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту». Підтвердив повноваження виконувача обов`язки проректора з наукової роботи на відрахування аспірантів, надав пояснення щодо діяльності наукового товариства, яке станом на жовтень-листопад 2015 року утвореним не було, що позбавляє позивача обов`язку погоджувати прийняття відповідних рішень. Крім цього стверджує, що відповідач не зверталася до відділу аспірантури з проханням щодо продовження терміну навчання та не надала докази поважності причин невиконання індивідуального плану навчання, хоча знала про закінчення терміну її навчання в аспірантурі. Позивачем враховано приписи п.19 Положення №309, якими окреслено коло поважних причин, зокрема період хвороби (тривалістю понад один місяць), знаходження у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відсутність з інших поважних причин, передбачених законодавством України. Зважаючи на зазначене позивачем підсумовано, що підстав для відрахування з аспірантури за невиконання індивідуального плану навчання за наявності поважних причин не існує, оскільки у випадку їх наявності, вчена рада мала б визначити термін на який продовжити навчання в аспірантурі, тобто за наявності поважних причин, не було б самого відрахування. Вважає претензії відповідача щодо неналежного забезпечення наукового керівництва безпідставними, оскільки аспірантка потягом усього терміну навчання в аспірантурі не заявляла претензій щодо свого наукового керівника та не зверталася із заявою про його заміну. 31.01.2019 р. від представника відповідача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (щодо зустрічного позову) (том 1, а.с. 170-174). Відповідач зазначає, що ухвалою вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27.08.2015 р. не передбачено передачі повноважень щодо прийняття рішення про відрахування аспірантів від вченої ради університету до вчених рад факультетів. Посилання позивача на п.8, яким передбачається делегування права вирішення інших питань, є лише способом легітимізації відрахування відповідача на підставі рішення вченої ради факультету. Зазначає на необхідність врахування п. 22 Положення №309, як такого що не суперечить ч.7 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту», оскільки норма закону передбачає можливість делегування лише частини повноважень, тоді як абз. 2 п. 22 Положення, як спеціального нормативного акта, встановлює виключну компетенцію вченої ради університету на прийняття рішення про відрахування аспіранта, а тому таке повноваження не може бути делегованим. Щодо повноважень виконувача обов`язки проректора з наукової роботи на відрахування аспірантів зазначила, що відповідно до п.11 ч.3 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту», п. 6.9 статуту у межах своєї компетенції саме ректор відраховує з університету аспірантів. Відповідно до абз. 3 п. 8.12 статуту рішення про відрахування осіб, які здобувають ступінь доктора філософії, та їх поновлення приймається ректором університету за погодженням із товариством. Відповідно до ч.6 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» та п.6.9 статуту, ректор, відповідно до статуту , може делегувати частину своїх повноважень заступникам і керівникам структурних підрозділів. Однак статут не передбачає можливість делегування ректором будь-кому свого повноваження щодо відрахування аспірантів, оскільки це повноваження самим статутом віднесено до виключної компетенції ректора. Крім цього відповідач вважає наказ від 21 червня 2013 року №704-32 «Про розподіл службових обов`язків між керівним складом університету» таким, що суперечить положенням законодавства, оскільки він був прийнятий ще до внесення змін у законодавство. Також відповідачем звернено увагу суду на те, що на момент відрахування відповідача наукове товариство було утвореним, про що свідчать його публікації, розміщені на офіційному сайті і датовані на момент відрахування відповідача. Також відповідач вказала на розбіжність змісту протоколу №4 засідання вченої ради факультету соціології КНУ від 28.10.2015 р., доданий позивачем до первісного позову та до відзиву на зустрічний позов. 29.01.2019 р. від представника позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення щодо відшкодування суми виплаченої стипендії з посиланням на приписи ст. 1215 (том 1, а.с. 205-206). 29.01.2019 р. від представника позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення щодо втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України, якою затверджено Положення 309, у зв`язку з чим положення №309 втратило чинність 01.01.2019 р. (том 1, а.с. 207-211). 31.01.2019 р. зважаючи на розбіжність змісту протоколу №4 засідання вченої ради факультету соціології позивача від 28.10.2015 р., що доданий позивачем до первісного позову та до відзиву на зустрічний позов, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про сумнів з приводу достовірності документа та клопотання про виключення його з числа доказів в порядку ч.11 ст. 83 ЦПК України (том 1, а.с. 213-216). Заява мотивована тим, що у первісному позові в копії протоколу №4 ухвалено відрахувати з аспірантури у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану (том 1, а.с. 8), тоді як до відзиву на зустрічний позов надано копію протоколу №4, за яким ухвалено відрахувати з аспірантури у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану роботи аспірантів без поважних причин (том 1, а.с. 167). 07.02.2019 р. від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (том 1, а.с. 221-226). Позивачем обґрунтовано наявність порушеного права за захистом яким він звернувся до суду, оскільки відповідач, не виконавши своїх зобов`язань за угодою про підготовку аспірантів, порушила права університету на підготовку науково-педагогічних кадрів, оскільки за кошти, що витрачені на навчання відповідача, позивач міг результативно підготувати іншого науковця. Вказане завдало йому майнової шкоди, а право на її відшкодування виникає у позивача на підставі приписів бюджетного кодексу, як розпорядника бюджетних коштів. Крім цього, посилаючись на ст.ст. 8, 629 ЦК України стверджує, що відсутність нормативного регулювання відшкодування коштів за навчання не звільняє відповідача від виконання зобов`язань, що виникли з угоди сторін №450 від 01.11.2012 р. Також підтвердив повноваження щодо прийняття рішення про відрахування відповідача, наявності повноважень виконувача обов`язки ректора та відсутності обов`язку щодо погодження наказу про відрахування з органом самоврядування з підстав, викладених вище. 20.05.2019 р. під представника позивача на адресу суду надійшли заперечення відповіді на відзив (щодо зустрічного позову), у якому надано пояснення щодо дійсності протоколу №4 від 28.10.2015 та інші пояснення, аналогічні до тих, що викладені у попередніх заявах по суті справи (том 2, а.с. 1-5). З урахуванням наданих сторонами заяв по суті справ вбачається, що судом створено всі можливості умови для належної реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання ними своїх процесуальних обов`язків. Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі обставини справи. 01.11.2012 року між позивачем та відповідачем укладено угоду №450 про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення. Відповідно до умов вказаної угоди аспірант зобов`язується дотримуватися всіх умов Положенння про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством (том 1, а.с. 7). Відповідно до п. 33 Положення №309, термін навчання в аспірантурі з відривом від виробництва не перевищує трьох років, а без відриву від виробництва - чотирьох років, крім умов, передбачених у пунктах 19 та 20 цього Положення. За умовами угоди №450 від 01.11.2012 р., угода набирає чинності з моменту підписання і діє до 01.11.2015 р. (том 1, а.с. 7). Відповідно до витягу з протоколу №4 засідання вченої ради факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28.10.2015 р. на підставі рішення кафедри та у зв`язку з невиконанням індивідуального плану з аспірантури відраховано [PERSON] (том 1, а.с. 8). Відповідно до витягу з протоколу №4 засідання вченої ради факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28.10.2015 р. на підставі рішення кафедри та у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану роботи аспірантів без поважних причин з аспірантури відраховано [PERSON] (том 1, а.с. 167). 12.11.2015 р. виконувачем обов`язків проректора з наукової роботи [PERSON]. видано наказ №786-34 про відрахування з аспірантури [PERSON] у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин. Як підставу вказано подання факультету соціології, рішення вченої ради факультету від 28.10.2015 р., оформлене протоколом №4 (том 1, а.с. 9). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відрахована зі складу аспірантів факультету з 28.10.2015 р., тобто за два дні до дати закінчення терміну навчання у зв`язку з чим позивач просить застосувати відповідні наслідки, пов`язані із відшкодуванням збитків. Отже спір виник щодо права позивача за первісним позовом на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок відрахування відповідача за невиконання індивідуального плану. У той же час предметом зустрічного спору є визнання незаконним та скасування рішення вченої ради факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка та наказу виконувача обов`язки проректора з наукової роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка, в частині відрахування відповідача з аспірантури. Оцінка суду Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін та які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що зустрічний позові підлягає до повного задоволення, а в первісному позові слід відмовити з наступних підстав. Для вирішення питання про відшкодування збитків, суд повинен надати оцінку наявності компетенції вченої ради факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка приймати рішення щодо відрахування з аспірантури, як підстави для виникнення спірних правовідносин. Ухвалою вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27.08.2015 р., зважаючи на положення Закону України «Про вищу освіту», відповідно до якого вчена рада закладу освіти за своїм бажанням має право делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів/інститутів, а також зважаючи на те, що будь-яких повноважень вчені ради факультетів/інститутів не мали вирішено передати вченим радам інститутів/факультетів деякі повноваження вченої ради університету, а саме: 1) схвалювати навчальні програми та навчальні плани підготовки фахівців для затвердження ректором університету; 2) розглядати питання методики викладання навчальних дисциплін, організаційні питання навчально-виховної і наукової роботи; 3) вносити на розгляд Вченої ради Університету пропозиції щодо відкриття нових освітніх програм; 4) визначати теми наукових досліджень та затверджувати звіти про їх виконання; 5) затверджувати теми докторських і кандидатських дисертацій, індивідуальні плани аспірантів; рекомендувати наукових керівників (консультантів) аспірантів, докторантів, пошукувачів; проводити атестацію аспірантів, ад`юнктів, докторантів; 6) вносити на розгляд Вченої ради Універстету пропозиції щодо присвоєння вчених звань професора, доцента, старшого дослідника; 7) обирати на посаду таємним голосуванням доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів; 8) вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка (том 1, а.с. 152). Як вбачається із пояснень сторін, наданих у судовому засіданні, та заяв по суті справи, спірним у даному випадку є як саме право вченої ради університету делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів, а саме прийняття рішення щодо відрахування з аспірантури, так і сам факт дійсності такого делегування який би випливав із закріпленого у п.8 зазначеної вище ухвали від 27.08.2015р., права вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка. При цьому у даному випадку позивач посилається на приписи ч.7 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту», тоді як відповідач посилається на п. 22 Положення №309. Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд враховує, що 06.09.2014 набрав чинності Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч.7 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту» у закладі вищої освіти можуть бути утворені вчені ради структурних підрозділів, повноваження яких визначаються вченою радою закладу вищої освіти відповідно до статуту вищого закладу вищої освіти. Вчена рада закладу вищої освіти може делегувати частину своїх повноважень вченим радам структурних підрозділів. Відповідно до абз. 2 п.22 Положення №309 (в редакції від 21.08.2013, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Повноваження вченої ради університету, факультету (інституту) врегульовано п. 6.15 статуту. Відповідно до п.п. 6 п. 6.15 редакції статуту, затвердженої 24.07.2015 р., в університеті утворюються вчені ради факультетів (інститутів), повноваження яких визначаються Вченою радою Університету, відповідно до статуту. Вчена рада Університету може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів (інститутів) (том 1, а.с. 18). Як вбачається із заяв по суті справи, відповідач посилається на те, що норма закону передбачає можливість делегування лише частини повноважень, тоді як абз. 2 п. 22 Положення №309, є спеціальним нормативним актом, що встановлює виключну компетенцію вченої ради університету на прийняття рішення про відрахування аспіранта, тому не може бути делегованим. Разом з цим, суд не може погодитись із таким висновком щодо застосування норми права з огляду на наступне. Із змісту положення п.22 положення №309, як і із самого положення №309 в цілому, не вбачається встановлення виключної компетенції вченої ради. Крім цього саме положення не передбачало можливості здійснення делегування, оскільки до внесення змін в законодавство, вчені ради факультетів не мали жодних повноважень, про що також вказано в ухвалі від 27.08.2015 р. Однак із прийняттям Закону України «Про вищу освіту», зокрема ч.7 ст. 36, таку можливість передбачено, чим в повній мірі скористався позивач, пройнявши ухвалу «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27.08.2015 р. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Тобто закон України має вищу юридичну силу та прийнятий пізніше. Вказаним законом не обмежено можливість делегування того чи іншого питання, як і не закріплено поняття виключних повноважень, у зв`язку з цим суд не має жодних правових підстав стверджувати про протиправність дій позивача щодо делегування відповідних повноважень в частині відрахування аспіранта вченою радою університету, вченій раді факультету. У зв`язку із цим суд дійшов висновку про дійсність передумов для делегування відповідних повноважень, однак правова підстава для такого делегування, що закріплена у редакції п.8 ухвали від 27.08.2015 р. вимагає окремої оцінки судом, оскільки доказування, відповідально до ч.6 ст.81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд ставить під сумнів можливість фактичної реалізації такого делегування повноважень щодо прийняття рішення про відрахування з аспірантури з таких підстав. Як вище зазначено відповідач обґрунтовує право прийняття рішення про відрахування з аспірантури пунктом 8 ухвали вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27.08.2015 р., відповідно до якого передано вченим радам інститутів/факультетів повноваження вченої ради університету, зокрема право вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка (том 1, а.с. 152). Зважаючи на предмет спору і формулювання п. 8 ухвали ухвали від 27.08.2015 р. суд повинен надати оцінку того, чи входить питання діяльності аспірантури у питання діяльності факультету та необхідності відповідного закріплення у статуті чи положенні. Делегування ухвалою від 27.08.2015 окремих повноважень знайшло відповідне чітке закріплення у п.3.6. Положення про факультет (інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Зокрема пункти 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8 ухвали від 27.08.2015 р. в точності відповідають пунктам а, б, в, г, д, е, з відповідного положення про факультет (інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Однак як вбачається з аналізу норм статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка, діяльність факультету/інституту у правовідносинах з аспірантами є чітко визначеною і охоплюється правом вченої ради факультету (інституту), зокрема: затверджувати теми докторських і кандидатських дисертацій, індивідуальні плани аспірантів; рекомендувати наукових керівників (консультантів) аспірантів, докторантів, пошукувачів; проводити атестацію аспірантів, ад`юнктів, докторантів. Вказане повноваження було делеговано ухвалою вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27.08.2015 р. і його визначено п.п.г п. 3.6. Положення про факультет (інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Відповідно п.п.з п. 3.6. Положення про факультет (інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка вчена рада факультету (інституту) вирішує інші питання відповідно до своїх повноважень. У той же час, на думку суду право вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету, і положення охоплює в себе дійсно широке коло питань, однак не може включати в себе питання діяльності аспірантури з огляду на недопустимість ототожнення діяльності факультету та діяльності самої аспірантури, яка не є складовою частиною факультету. Відповідно й діяльність факультету не може охоплювати діяльність аспірантури, так само, як і діяльність аспірантури не можна ставити у залежність від діяльності окремого факультету. Вказане спростовується також пунктами 1, 2 Положення №309, відповідно до яких аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. Аспірантура і докторантура відкривається при вищих навчальних закладах третього або четвертого рівнів акредитації і прирівняних до них закладах післядипломної освіти (далі вищі навчальні заклади), у наукових установах, які мають висококваліфіковані науково-педагогічні та наукові кадри, сучасну науково-дослідну, експериментальну та матеріальну базу. Відкриття і закриття аспірантури і докторантури у вищих навчальних закладах, у наукових установах (за винятком наукових установ Національної академії наук) здійснює МОН, а в наукових установах Національної академії наук - її Президія. Зважаючи на особливість діяльності аспірантури та на відсутність відповідної вказівки у статуті університету і положенні про факультет (інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суд не може робити висновок про наявність відповідних повноважень лише з огляду на твердження позивача. Щодо повноважень виконувача обов`язки проректора з наукової роботи на прийняття наказу про відрахування аспірантів та необхідності його погодження. Відповідно до ч.6 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року 1556-VII, керівник закладу вищої освіти відповідно до статуту може делегувати частину своїх повноважень своїм заступникам і керівникам структурних підрозділів. Відповідно до п. 6.9 статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.07.2015 року №802, ректор університету, у межах своєї компетенції, визначає функціональні обов`язки працівників і може, відповідно до статуту, делегувати частину своїх повноважень заступникам і керівникам структурних підрозділів (том 1, а.с. 160-162). Станом на час виникнення спірних правовідносин діяв наказ від 21 червня 2013 року №704-32 «Про розподіл службових обов`язків між керівним складом університету», яким ректор передав право підпису наказів про відрахування з аспірантури проректору з наукової роботи (том 1, а.с. 136-138). На момент прийняття вказаного наказу діяла ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-III (редакція від 05.12.2012 р.), якою також було передбачено право ректора делегувати частину своїх повноважень заступникам та керівникам структурних підрозділів. Також діяла відповідна редакція п. 14 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затвердженого наказом Міністра освіти і науки України від 11.06.2009 р. №502. Як зазначає позивач, оскільки наказ від 21.06.2013 року №704-32 «Про розподіл службових обов`язків між керівним складом університету» не суперечив зазначеним нормативним актам, тому він залишався діючим аж до 21.04.2016 року. Наказ про відрахування відповідача підписав в.о. проректора з наукової роботи [PERSON] . Відповідно до наказу від 07.05.2015 р. [PERSON]. виконував обов`язки проректора з наукової роботи з 26.05.2015 р. (том 1, а.с. 163). Відповідно до наказу від 11.11.2015 р. обов`язки проректора з наукової роботи покладено на [PERSON] з 16.11.2015 (том 1, а.с. 164). Тобто [PERSON] виконував обов`язки проректора з наукової роботи з 26.05.2015 року по 16.11.2015 року. Позивач стверджує, що наказ про відрахування [PERSON] з аспірантури Київського національного університету імені Тараса Шевченка підписаний уповноваженою на те особою. Оцінюючи вказану обставину, суд бере до уваги, що повноваження ректора університету визначено п. 6.9 статуту, яким визначено, що відповідно до законодавства України та цього статуту, ректор діє від іменні Університету. У межах своєї компетенції ректор відраховує з Університету та поновлює на навчання в ньому здобувачів вищої освіти за погодженням з органами студентського самоврядування та первинними профспілковими організаціями осіб, які навчаються (якщо ця особа є членом профспілки), за підставами, установленими Законом (том 1, а.с. 199). Згідно цього ж пункту ректор, відповідно до статуту, може делегувати частину своїх повноважень заступникам і керівникам структурних підрозділів (том 1, а.с. 200). Поняття наявності виключних повноважень, які ректор університету делегувати не може у статуті відсутнє, що дозволяє йому, у відповідності до ч.6 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» делегувати наявні у нього повноваження. У той же час, у системному зв`язку із п.8.12 статуту рішення про відрахування осіб, які здобувають ступінь доктора філософії, та їх поновлення на навчання приймається ректором Університету за погодженням із науковим товариством (том 1, а.с. 201-202). Як вбачається із заяв по суті справи, позивачем заперечується необхідність такого погодження, з огляду на те, що на час виникнення спірних правовідносин (жовтень-листопад 2015 року) наукове товариство створено не було, що підтверджується листом від 31.10.2018 р. №74 голови конференції трудового колективу Київського національного університету імені Тараса Шевченка (том 1, а.с. 165). Відповідачем, в спростування вказаного аргументу, надано паперові копії електронного доказу, а саме сторінки веб-сайту наукового товариства, з якого вбачається діяльність та функціонування наукового товариства на момент виникнення спірних правовідносин (том 1, а.с. 176-195). Відповідно до листа від 31.10.2018 р. №74 голови конференції трудового колективу Київського національного університету імені Тараса Шевченка, органи управління наукових товариств студентів (курсантів), слухачів, аспірантів, докторантів і молодих вчених формуються на демократичних засадах шляхом виборів. Структура цього товариства та організаційний механізм його діяльності визначаються Положенням, яке повинно бути затверджено вищим колегіальним органом громадського самоврядування університету. З моменту набрання чинності Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 р. ні в 2015 році, ні в 2016 році на затвердження конференції нового колективу Київського національного університету імені Тараса Шевченка запитуване «Положення про Наукове товариство студентів (курсантів, слухачів) та аспірантів, докторантів і молодих вчених університету» студентами, ні аспірантами, ні докторантами, ні молодими вченими не давалось і не розглядалось. Вищезгадане «Положення про Наукове товариство студентів (курсантів, слухачів) та аспірантів, докторантів і молодих вчених університету» було подано на розгляд конференції трудового колективу ініціативною групою студентів, аспірантів, докторантів і молодих вчених університету у листопаді 2017 р. та розглянуто і затверджено конференцією трудового колективу університету протоколом №1 конференції трудового колективу університету від 15 грудня 2017. З вказаного листа вбачається, що вищеназване наукове товариство почало функціонувати у 2017 році (том 1, а.с. 165). Як вбачається із паперових копій електронних доказів, наданих відповідачам, наукове товариство здійснювало свою діяльність, зокрема, і в період виникнення спірних правовідносин. Для оцінки вказаної обставини суд повинен врахувати чи можливе фактичне функціонування наукового товариства без затвердження відповідного положення і визначитись із тим, як ця обставина впливає на обов`язок позивача щодо відповідного погодження. В судовому засіданні відповідачем визнано належність науковому товариству вказаного веб-сайту, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо її достовірності або добровільності її визнання. Тому суд відхиляє посилання на окремі докази, з яких не можливо встановити дійсні обставини справи. Зокрема недостовірними є докази на аркушах справи 176-181, оскільки вони надані із недостовірного джерела інформації. Також суд відхиляє посилання на повідомлення наукового товариства про проведення 10-11 листопада 2015 року конференції, оскільки відсутнє посилання на джерело розміщення вказаної інформації, також відсутня інформація про опублікування збірника матеріалів доповідей за результатами вказаної конференції, яка може підтвердити її фактичне проведення (том 1, а.с. 193-194). Однак достатність інших, наданих відповідачем доказів, які не відхилено судом, вказують на можливість дійсного функціонування наукового товариства у період виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч.3 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту», наукове товариство студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених забезпечує захист прав та інтересів осіб, які навчаються або працюють у закладі вищої освіти, зокрема щодо питань наукової діяльності, підтримки наукоємних ідей, інновацій та обміну знаннями. Відповідно до ч.4 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту», у своїй діяльності наукові товариства студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених керуються законодавством, статутом закладу вищої освіти та положенням про наукові товариства студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених. Відповідно до ч.8 ст. 41 вказаного Закону, органи управління наукових товариств студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених формуються на демократичних засадах шляхом виборів. Структура наукового товариства студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених та організаційний механізм його діяльності визначаються положенням, яке затверджується вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти. З аналізу вказаних норм та наявності достатності доказів, які вказують на певну діяльність наукового товариства у період виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для діяльності наукового товариства, яка відображена в електронних доказах, зокрема щодо проведення конференцій, зустрічей, чемпіонатів, практичних семінарів, конкурсів тощо. Однак зважаючи на ч.8 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту», суд критично ставиться щодо можливості погодження відрахування аспіранта науковим товариством без утворення відповідного органу управління наукового товариства. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 вказаної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У разі неможливості самостійно надати докази, учасник справи, відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Вказані норми спрямовані на реалізацію статтей 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. А суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи зазначені норми права, предмет і підстави первісного та зустрічного позовів, суд бере до уваги те, що позивачем за первісним позовом доведено дійсність передумов для делегування відповідних повноважень вченій раді факультету. Передача вченим радам інститутів/факультетів повноваження вченої ради університету, зокрема права вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка, не може бути підтвердженням передачі саме права вирішувати питання про відрахування з аспірантури. Інших доказів делегування відповідних повноважень позивачем не надано. За таких умов самі по собі висновки суду про наявність повноважень виконувача обов`язки проректора з наукової роботи на прийняття наказу про відрахування, а так само про відсутність правових підстав для погодження рішення із науковим товариством, за відсутності доказів утворення його органу управління, не спростовують висновків суду про неправомірність відрахування відповідача. Оскільки рішення вченої ради факультету прийнято без належних повноважень, то підписаний на його підставі наказ було прийнято за відсутності встановленої законодавством підстави. Оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову та у наявності підстав для задоволення зустрічного позову. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на висновки суду та вказані положення практики Європейського суду з прав людини, як джерела права, суд не проводить оцінку наявності чи відсутності підстав для відрахування відповідача, виконання ним індивідуального плану, чи невиконання індивідуального навчального плану роботи аспірантів без поважних причин, як підстави для відрахування з аспірантури. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій №212275 від 15.10.2018 р. та квитанції №21297 від 15.10.2018 р. вбачається, що відповідачем було сплачено разом 1409,60 грн. судового збору за подання зустрічної позовної заяви (а.с. 110-111). Вказані судові витрати підлягають стягненню з позивача. Відповідно до ст. 134 ЦПК України відповідачем визначено попередню (орієнтовну) суму судових витрат, які вона очікувала понести (том 1, а.с. 55). Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки відповідач не скористався своїм правом, суд позбавлений правової підстави вирішувати питання про розподіл судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved