Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON], проживає [ADDRESS], звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ТОВ «Телеканал «Прямий» місце знаходження 01601, м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 2 «а», 2 поверх в якій просить: - визнати незаконними і скасувати накази № 19-к від 02 лютого 2018 року щодо оголошення догани та № 29-к від 21 лютого 2018 року щодо оголошення попередження [PERSON]; - визнати незаконним і скасувати накази № 51-к від 03.04.2018 року «Про звільнення» та № 59-к від 26.04.2018 року «Про внесення змін до наказу про звільнення» щодо звільнення [PERSON] з посади телеоператора ТОВ «Телеканал «Прямий»; - поновити [PERSON] на роботі з часу звільнення; - стягнути з ТОВ «Телеканал «Прямий» суму компенсації за час вимушеного прогулу з 02.05.2018 року по день винесення судового рішення у розмірі середнього місячного прогулу; - стягнути з ТОВ «Телеканал «Прямий» кошти на паливно-мастильні матеріали та витрати на відрядження, понесені [PERSON]; - стягнути з ТОВ «Телеканал «Прямий» суму компенсації, заподіяної [PERSON] моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн. Повноваження представників сторін: Представник позивача [PERSON] діє на підставі ордеру серії ЛВ № 065413 про надання правової допомоги (а.с.27). Представник відповідача [PERSON] діє на підставі довіреності №1 від 03.01.2018 року(а.с.43). Представник відповідача Тищук Л. діє на підставі довіреності від 24.09.2018 року (а.с.179). Обгрунтування сторін: Обгрунтування доводів позивача (а.с.1-29): Позовні вимоги обґрунтовує тим, що листом ТОВ «Телеканал «Прямий» № 95 від 26.04.2018 року позивача було повідомлено про його звільнення з роботи (з посади телеоператора) з 26 квітня 2018 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудових договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає таке звільнення незаконним з наступних підстав. Позивач зазначає, що його звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку за відсутності поважних причин). Звільнення з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, можливе при наявності факту не першого, а повторного (друге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов'язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Позивач зазначає, що в нього із відповідачем дійсно постійно виникали непорозуміння, але з незалежних від нього причин, які були пов'язані з невчасною передачею відзнятого матеріалу, оскільки відповідач не забезпечив позивача необхідними технічними засобами, інтернет-зв'язком, паливно-мастильними матеріалами. На думку позивача, його не було забезпечено необхідними для роботи засобами, а отже для звільнення у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України, не було достатньо правових підстав. Накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які передували звільненню, він також вважає незаконними та зазначає наступне. Наказом № 19-к від 02.02.2018 року позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, проте позивач зазначає, що при прийнятті на роботу він не був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку, а тому він безпідставно притягнений до дисциплінарної відповідальності відповідачем за порушення Правил, з якими не був ознайомлений. Наказ № 29-к від 21.02.2018 року про оголошення позивачу попередження він вважає нікчемним, оскільки такий не містить інформації про конкретний вчинений ним проступок. Наказ № 59-к від 26 квітня 2018 року, яким дату звільнення позивача змінено з 03 квітня 2018 року на 26 квітня 2018 року, позивач через засоби поштового зв'язку отримав 02 травня 2018 року. Проте, з 02 травня позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальній 8-й міській клінічній лікарні. З огляду на що, вважає, що його було звільнено з порушенням норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України, у період його тимчасової непрацездатності. Позивач зазначає, що у зв'язку із незаконним звільненням його з ТОВ «Телеканал «Прямий», він зазнав моральної шкоди, яка оцінеються ним у 70 000,00 грн. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме: - визнати незаконними і скасувати накази № 19-к від 02 лютого 2018 року щодо оголошення догани та № 29-к від 21 лютого 2018 року щодо оголошення попередження [PERSON]; - визнати незаконним і скасувати накази № 51-к від 03.04.2018 року «Про звільнення» та № 59-к від 26.04.2018 року «Про внесення змін до наказу про звільнення» щодо звільнення [PERSON] з посади телеоператора ТОВ «Телеканал «Прямий»; - поновити [PERSON] на роботі з часу звільнення; - стягнути з ТОВ «Телеканал «Прямий» суму компенсації за час вимушеного прогулу з 02.05.2018 року по день винесення судового рішення у розмірі середнього місячного прогулу; - стягнути з ТОВ «Телеканал «Прямий» кошти на паливно-мастильні матеріали та витрати на відрядження, понесені [PERSON]; - стягнути з ТОВ «Телеканал «Прямий» суму компенсації, заподіяної [PERSON] моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн. Обгрунтування доводів відповідача (а.с.66-122) : Представник відповідача подала до Шевченківського районного суду м. Львова відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду телеоператора ТОВ «Телеканал «Тоніс» з 17 серпня 2017 року. 05 вересня 2017 року ТОВ «Телеканал «Тоніс» було перейменовано на ТОВ «Телеканал «Прямий». Роботодавець часто мав претензії до роботи позивача як телеоператора, з огляду на що стосовно [PERSON] неодноразово застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Зокрема, згідно Наказу № 19-к від 02.02.2018 року (оголошено догану), Наказу № 29-к від 21.02.2018 року (оголошено попередження), Наказу № 41-к від 15 березня 2018 року (оголошено догану), позивач притягувався до відповідальності за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, з якими він ознайомився під розписку 16 серпня 2017 року. У зв'язку із черговим порушенням позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, комісія по трудових спорах ТОВ «Телеканалу «Прямий» 02 квітня 2018 року прийняла рішення рекомендувати застосувати до [PERSON] найсуворішу міру покарання та звільнити телеоператора [PERSON] з роботи за систематичне невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку полягало в тому, що позивач, виконуючи редакційне завдання по перевірці стану протипожежної безпеки розважальних центрів Львова, передав відеоматеріал із запізненням та браком, внаслідок чого сюжет не вийшов в ефір у запланований час. 03 квітня 2018 року у приміщенні ТОВ «Телеканал «Прямий» за адресою: м. Київ, вул. Мечнікова, 2а, 24-й поверх, у присутності 4-х працівників відповідача позивачу було оголошено Наказ № 51-к від 03.04.2018 року «Про звільнення» у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудових договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Про ознайомлення з Наказом позивач відмовився розписатись, що було зафіксовано на відео та в Акті № 03.04/2018 від 03 квітня 2018 року «Про відмову телеоператора [PERSON] розписатись про ознайомлення з наказом № 51-к від 03.04.2018 року». Лише після ознайомлення позивача з наказом про звільнення, він повідомив відповідачу, що з 02 квітня 2018 року перебуває на лікарняному через проблеми із ногою. З огляду на це, позивачу було повідомлено, що наказ про його звільнення не скасовується, а після отримання відповідачем листка непрацездатності, до наказу про звільнення будуть внесені зміни щодо дати звільнення. Представник відповідача зазначає, що датою вручення позивачу наказу про звільнення з роботи є саме 03 квітня 2018 року. 25 квітня 2018 року на адресу відповідача надійшов листок непрацездатності позивача, відповідно до якого останнім днем лікарняного було 19 квітня 2018 року, позивач мав приступити до роботи з 20 квітня 2018 року. З огляду на те, що закритий листок непрацездатності був отриманий відповідачем лише 25 квітня 2018 року, то вже наступного дня відповідачем було прийнято Наказ № 59-к від 26.04.2018 року, яким внесено зміни до Наказу 51-к від 03.04.2018 року «Про звільнення» в частині дати звільнення (дата звільнення змінена з 03 квітня 2018 року на 26 квітня 2018 року). Цього ж дня, відповідач надіслав позивачу повідомлення про зміну дати його звільнення разом із копією Наказу № 59-к від 26.04.2018 року. З огляду на викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Відповідь на відзив позивача (а.с.123-125): На адресу Шевченківського районного суду м. Львова 13.08.2018 року представник позивача - адвокат [PERSON] подала відповідь на відзив з копією чека про надсилання відповіді на відзив на адресу відповідача від 13.08.2018 року та надала пояснення щодо пропущеного строку подання відповіді на відзив, тим що позивач перебував на лікарняному, підтверджуючі документи надала суду. Заперечення на відповідь на відзив відповідача (а.с.153-164): На адресу Шевченківського районного суду м. Львова 07.09.2018 року представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив. В яких зазначає, що аргументи, наведенні позивачем у відповіді на відзив є необгрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допистимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Дії суду: 11.06.2018 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с.31). 03.07.2018 року підготовче засідання було відкладено до 17.08.2018 року (а.с.58-60). 17.08.2018 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відкладено підготоче засідання на 06.09.2018 року та продовжено підготовче провадження до 30 днів до - 08.09.2018 року (а.с.134-135). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків (а.с.166,) та оголошено перерву до 14.09.2018 року (а.с.146-149). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків та призначенно справу до судового розгляду на 10.10.2018 року (а.с.170-172). 10.10.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву на 05.11.2018 року (а.с.218-225). 05.11.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву до 06.11.2018 року (а.с.147) 06.11.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву до 18.12.2018 року (т. 2 а.с.13-34) 18.12.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву до 20.12.2018 року (т.2 а.с.52-57) Ухвалою 20.12.2018 року поновлено судовий розгляд, оскільки під час перебування у нарадчій кімнаті, виникла необхідність відтворення (прослуховування) запису судового зсідання, виявилося, що запис судового засідання - від 10.10.2018 року з 17 год. 09 хв. по 18 год.13 хв. та - від 18.12.2018 року з 16 год.19 хв. до 18 год. 23 хв. на приладі «Камертон» не зберігся. (т. 2 а.с.60-61). 27.12.2018 року було проведено повторно дії в межах судових засідань - від 10.10.2018 року з 17 год. 09 хв. по 18 год.13 хв. та - від 18.12.2018 року з 16 год.19 хв. до 18 год. 23 хв. В судових засідання допитані в якості свідків: 10.10.2018 року допитана в якості свідка [PERSON]., яка є дружиною позивача, з пояснень якої вбачається, що її чоловіку - [PERSON], 03 квітня 2018 року було повідомлено про звільнення із Телеканалу з підстав на претензії до його роботи (невчасне надіслання на Телеканал відзнятого матеріалу, погана якість відзнятого відео). Вважає що притензії не обгрунтовані та викликані на особистих не приязливих відносинах між [PERSON] та журналістом [PERSON], на її думку чоловіка не було забезпечено належними умовами для роботи. 05.11.2018 року допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON]: з пояснень [PERSON] вбачається, що конфлікт між [PERSON] та [PERSON] бачила особисто, як розмовляли на підвищених тонах; з пояснень [PERSON] вбачається, що вона та [PERSON] працювали в парі як журналіст та оператор. [PERSON] показав себе, як не кваліфікований фахівець. Також зазначає, що була свідком як [PERSON] у м. Києві зачитували наказ про звільнення, який він відмовився підписувати. 06.11.2018 року допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] : з пояснень [PERSON] вбачається, що журналіст [PERSON] та оператор [PERSON] працювали в парі, зазначає, що критику зі сторони журналіста [PERSON] оператор [PERSON] не сприймав, на підставі чого відбувалися конфлікти. Він зпізнювався з передачею матеріалу. Всі претензії до оператора були щодо якості зображення та звуку, що впливало на оперативність подання інформації. Щодо звільнення, то ми мали зустріч та намагались дійти згоди. [PERSON] був зачитаний наказ про звільнення, який він відмовився підписувати, пославшись на перебування на лікарняному, про що повідомив лише після ознайомлення (оголошення) наказу. Зазначає, що перебуваючи у м. Києві в приміщенні телеканалу "Прямий" скарг на погане почуття стану здоров'я або будь яких вад при пересуванні (при ходьбі) [PERSON] не висловлював та в очевидь це не було помітно. з пояснень [PERSON] повідомила суду, що раніше зі слів колег були претензії до [PERSON], щодо запізнення передачі відео та брак звуку. Зазначила, що при оформленні на роботу регіональний оператор мав мати свою техніку, щодо використання власного транспорту та відшкодування витрат на паливно-мастильні матеріали, це питання не обговорювалось, оскільки заробітня плата була достатньо висока. Щодо конфлікту між [PERSON] та [PERSON] що він виникав під час репортажів, які передавалися не оперативно та з браком звуку, про що декіька разів доводилось до їх відома. з пояснень [PERSON] вбачається, що він особисто був присутнім при ознайомленні позивача з Наказом про його звільнення 03.04.2018 року в приміщенні ТОВ «Телеканал «Прямий» за адресою: м. Київ, вул. Мечнікова, 2а. Також зазначив, що при прийнятті на роботу всім регіональним операторам було роз'ясненно та ознайомлено з порядком внутрішнього трудового розпорядку. З приводу конфлікту між оператором [PERSON] та журналістом [PERSON] відомо, що він стався через під час репортажів, які передавалися не оперативно та з браком звуку. Вони особисто писали службові записки. Після отримання закритого листа не працездатності були внесенні зміни до наказу про звільнення, а саме змінено дату звільнення. В судовому засіданні 10.12.2018 року позивач [PERSON] надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, підтримав позовні вимоги, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Також заперечив стосовно того, що йому 03 квітня 2018 року було оголошено Наказ про звільнення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Тищук Л.К. заперечувала проти позовних вимог позивача, посилаючись на відзив та додаткові пояснення та заяву про застосування строку позовної давності, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Обгрунтування позиції суду: Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підглягаютьзадоволенню з наступних підстав. Відповідно до наказу №19-к від 02.02.2018 року позивач - [PERSON] був прийнятий на роботу та призначений на посаду телеоператора на ТОВ «Телеканал «Тоніс» (ТОВ «Телеканал «Тоніс» перейменовано на ТОВ «Телеканал «Прямий» 05.09.2017 року) Наказом «Про прийняття» № 204-к від 16 серпня 2017 року з 17 серпня 2017 року(а.с.200-201) Посадовий оклад позивача, згідно Наказу № 204-к від 16 серпня 2017 року, складав 15 000,00 грн. Наказ був виданий на підставі Заяви позивача про прийняття його на роботу від 16 серпня 2017 року (а.с.67). В день видачі Наказу «Про прийняття» № 204-к від 16 серпня 2017 року позивач був ознайомлений із правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Телеканал «Тоніс» (після 05.09.2017 року - ТОВ «Телеканал «Прямий»), що підтверджується письмовим зобов'язанням [PERSON] від 16 серпня 2017 року (а.с.81). Згідно Наказу ТОВ «Телеканал «Прямий» № 19-к від 02.02.2018 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення норми ст. 28 Конституції України та пункту 4.1. правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с.4). Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно Наказу № 19-к від 02 лютого 2018 року стали доповідна записка кореспондента [PERSON] від 23.01.2018 року, письмові пояснення [PERSON] від 02.02.2018 року (а.с.7-8), а також Протокол засідання комісії по трудових спорах № 02.02/18 від 02.02.2018 року (а.с.110-111). З Наказом № 19-к від 02 лютого 2018 року позивач ознайомився 02 лютого 2018 року, що підтверджується відміткою на Наказі (дата; прізвище, ініціали та підпис позивача). Наказом № 29-к від 21 лютого 2018 року позивачу оголошено попередження за порушення частини 4.12. пункту 4.1. правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с.5). З Наказом № 29-к від 21 лютого 2018 року позивач був ознайомлений під розписку 22 лютого 2018 року. Однією з позовних вимог позивача є «визнати незаконними і скасувати накази № 19-к від 02 лютого 2018 року щодо оголошення догани та № 29-к від 21 лютого 2018 року щодо оголошення попередження [PERSON]». В сувовому засіданнні не знайшло своє підтвердження порушення відповідачем трудового законодавства в частині підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Суд зазначає, що представником відповідача 10.10.2018 року у встановлений ЦПК України строк, в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій він просить суд, застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності (а.с.180), та обгрунтовує її наступним: - частиною 1 ст. 233 Кодексу законів про працю Україна. (надалі КЗпПУ) встановлено правило, за яким працівнику надано право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. - відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. - згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається: з Наказом № 19-к від 02 лютого 2018 року Позивач ознайомився 02 лютого 2018 року, що підтверджується його підписом на примірнику Наказу, копія якого є в матеріалах справи. Враховуючи положення ч. 1 ст. 233 КЗпПУ, ст 256 ЦК України, строк для звернення до суду з позовом про оскарження вказаного Наказу закінчився 02 травня 2018 року; з Наказом № 29-к від 21 лютого 2018 року Позивач ознайомився 22 лютого 2018 рову, що підтверджується його підписом на примірнику Наказу, копія якого є в матеріалах справи. Таким чином, аналогічно із Наказом № 19-к від 02 лютого 2018 року, строк для оскарження Наказу № 29-к від 21 лютого 2018 року Позивачем пропущено, так як останнім днем ддя оскарження цього Наказу було 22 травня 2018 року; з Наказом № 51-к від 03 квітня 2018 року «Про звільнення» Позивач ознайомився 03 квітня 2018 року, копію Наказу отримувати відмовився, що підтверджується Актом 03.04.2018 від 03 квітня 2018 року, копія якого є в матеріалах справи, та відеозаписок, який доданий до письмових пояснень від 10.10.2018 року. Відповідно, строк для оскаржений і цього Наказу теж пропущено, так як останнім днем для його оскарження було 03 травня 2018 року. Відповідно до ч.1, ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповіднодо ст. 267 ЦК України, передбачено, що: ч. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. ч. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як встановлено судом, з оскаржуваним Наказом № 19-к від 02 лютого 2018 року позивач ознайомився 02 лютого 2018 року, з оскаржуваним Наказом № 29-к від 21 лютого 2018 року позивач ознайомився 22 лютого 2018 року. З позовною заявою про їх оскарження позивач звернувся до суду 06 червня 2018 року, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, суд при розгляді справи повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Порушення права позивача, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження та судом не виявлено випадку відсутні підстави і для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Оскільки після всебічного, повного дослідження, та з'ясування всіх обставин по справі, судом не виявлено порушення прав позивача. З матеріалів справи судом встановлено, що Наказом № 41-к від 15 березня 2018 року позивача в черговий разу було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення позивачем підпункту 4.1.2. пункту 4.1. правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача (а.с.144). Підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності зазначено доповідну записку шеф-редактора регіональної мережі [PERSON] від 21.02.2018 року (а.с.17); письмові пояснення [PERSON] (а.с.18-19) та рішення комісії по трудових спорах від 15.03.2018 року (а.с.103). Позивач заперечує той факт, що він був ознайомлений з Наказом № 41-к від 15 березня 2018 року, що спростовується Актом від 16 березня 2018 року про відмову позивача розписатись про ознайомлення з Наказом № 41-к від 15 березня 2018 року. Акт був складений за участі начальника відділу кадрів [PERSON], начальника відділу розвитку та ліцензування мережі мовлення Телеканалу - [PERSON] та водія автотранспортних засобів - [PERSON] Обставини, викладені в Акті від 16 березня 2018 року, підтвердив Свідок [PERSON], під час допиту у судовому засіданні 06 листопада 2018 року. Станом на дату розгляду цієї цивільної справи, Наказ № 41-к від 15 березня 2018 року нескасований, невідкликаний та не оскаржується позивачем, що надає суду право розглядати Наказ № 41-к від 15 березня 2018 року як належний та допустимий доказ притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Наказом № 51-к від 03 квітня 2018 року «Про звільнення» позивача звільнено з роботи з посади телеоператора відповідно п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с.120). Підставами для звільнення зазначено доповідну записку від 28.03.2018 року (а.с.204-205); пояснення від 31.03.2018 року (а.с.202-203); Наказ № 19-к від 02.02.2018 року (а.с.4); Наказ № 29-к від 21.02.2018 року (а.с.5); Наказ № 41-к від 15.03.2018 року (а.с.144). З матеріалів справи вбачається, що позивач відмовився розписатись про ознайомлення з Наказом № 51-к від 03.04.2018 року «Про звільнення», що підтверджується Актом № 03.04.2018 від 03 квітня 2018 року (а.с.115). Також судом встановлено з матеріалів справи, що в період з 02 квітня 2018 року по 19 квітня 2018 року позивач перебував на лікарняному, згідно Листка непрацездатності Серії АП № 373804 (а.с.37-39). Як зазначено представником відповідача, що 03 квітня 2018 року після оголошення позивачу Наказу № 51-к від 03.04.2018 року про його звільнення, позивач після телефоної розмови з невідомою особою повідомив, що з 02 квітня 2018 року перебуває на лікарняному. Дізнавшись про це відповідачем повідомлено позивача, що він зобов'язаний після закриття листка непрацездатності, надати його відповідачу для внесення змін до наказу про звільнення. Аналогічні покази надали суду допитані у якості свідків [PERSON], [PERSON], які були очевидцями ознайомлення позивача з наказом про звільнення. З матеріалів справи вбачається, що після отримання від позивача закритого листка непрацездатності, відповідачем видано Наказ № 59-к від 26 квітня 2018 року, яким внесено зміни до Наказу № 51-к від 03.04.2018 року «Про звільнення» в частині дати звільнення позивача (дату звільнення позивача змінено з 03 квітня 2018 року на 26 квітня 2018 року). Враховуючи листки непрацездатності, копії яких є в матеріалах справи, а також пояснення сторін, вбачається, що в період з 20 квітня 2018 року по 01 травня 2018 року позивач не перебував на лікарняному, що не спростовується позивачем. Таким чином, доводи позивача та його представника адвоката [PERSON] про те, що звільнення позивача з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності, спростовуються вищевказаним, так як датою звільнення є 26 квітня 2018 року. Відповідно до роз'яснень у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» ( із змінами і доповненнями), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до пункту 23 вказаної Постанови, за передбаченими п.3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково. Оскільки, правомірність Наказу № 19-к від 02.02.2018 року встановлена в межа розгляду справи, Наказ № 41-к від 15.03.2018 року не скасований, невідкликаний, не знятий достроково, не оскаржений позивачем, суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірно було звільнено з посади телеоператора ТОВ «Телеканал «Прямий» за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, так як до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі середнього місячного заробітку, такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів за паливно-мастильні матеріали та витрат на відрядження. Позивач просить суд стягнути із відповідача витрати на паливно-мастильні матеріали за березень 2018 року, які, як зазначає позивач, він використовував в службових цілях, а також витрати на відрядження. Позивач у своїх поясненнях зазначає, що за всі попередні місяці роботи відповідач відшкодовував йому витрати на паливно-мастильні матеріали, проте це не було зроблено за березень 2018 року. Жодної конкретизації із розрахунком сум, які просить стягнути позивач з відповідача, позивачем суду не надано. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав копії чеків на пальне на загальну суму 4 400,47 грн. та копії посадочних документів за 02 квітня 2018 року та 03 квітня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, що придбане згідно поданих чеків пальне, було використане ним саме в службових цілях. Згідно довідки ТОВ «Телеканал «Прямий» № 62 від 10.10.2018 року (а.с.198), вбачається, що за весь час роботи у відповідача, позивачу нараховувалась та виплачувалась виключно заробітна плата у розмірі посадового окладу. Це спростовує аргументи позивача про те, що за весь період роботи на Телеканалі, відповідач відшкодовував йому витрати на пальне, за виключенням березня 2018 року. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на відрядження, то суд зазначає наступне, як вбачається із листка непрацездатності Серії АП № 373804, 02 квітня 2018 року та 03 квітня 2018 року позивач перебував на лікарняному (а.с.37-39). Жодних доказів, які б свідчили, що позивач в ці дні перебував у відрядженні за розпорядженням відповідача, позивачем суду не надано. В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суду не надано обгрунтованого підтвердження якими саме діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, в чому вона полягала. Оскільки відшкодування моральної шкоди має низку особливостей, які, насаперед, полягають у чітко визначених притиправних діях до яких законодавець відносить: - заподіяння каліцтва та іншого ушкодження здоров'я, що призвело до фізичного болю та фізичних страждань особи; - протиправну поведінку, щодо фізичної особи, членів її сім'ї чи близьких родичів, яка призвела до душевнх страждань фізичної особи; - зничення чи пошкодження майна фізичної особи, що призвело до її душевних страждань; - приниження честі, гідності фізичної особи та ділової репутації фізичної і юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди прямо залежить від порушення законних прав позивача, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Оскільки відсутні будь які дії з боку відповідача, які б призвели до моральних страждань позивача. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 26 грудня 2009 року №14 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи позивача на думку суду, грунтуються на не приязливих відносинах із відповідачем та членами колективу відповідача, що не може слугувати обгрунтованим доказом позовних вимог. Доводи представника позивача на підтримку позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Доводи представника відповідача, в повній мірі відповідають наданим в обгрунтування їх позиції доказам, які знайшли своє підтвердження та обґрунтованість заперечень в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та кожен окремо, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за моральну шкоду та коштів за паливно-мастильні матеріали є не обґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, після повного та обєктивного дослідження матеріалів справи, суд приходить до висновку про необхідність у відмові в задоволені позовних вимог, - в повному обсязі. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 01 січня 2018 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1762 грн. 00 коп. Оскільки подано позовні вимоги майнового та немайнового характеру, відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 704,80 грн. За подання позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 704,80 грн. та не більше 8 810,00 грн. Оскільки позивачем не було зазначено ціни позову, суд вважає за можливе стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. за вимоги немайнового характеру та 704, 80 грн. за вимоги майнового характеру. На підставі наведеного,

Outcome: approved