Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

12.07.2017 року позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд визнати за ними в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка/батька [PERSON], померлого 27.01.2016 року, право власності на спадкове майно, а саме: на 4/6 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова 1, буд. 6, за [PERSON] та по 1/6 частині вказаного будинку - за [PERSON], [PERSON]; на 4/6 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Садова, буд. 13, за [PERSON] та по 1/6 частині вказаного будинку - за [PERSON], [PERSON]; на 4/6 частин земельної ділянки площею 0,0744 гектарів, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова 1, буд. 6, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110600000:01:040:0050, за [PERSON] Миколаївною та по 1/6 частині вказаної земельної ділянки - за [PERSON], [PERSON]. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що встановлена невідповідність у документах, що посвідчують право власності спадкодавця. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору забудови від 18.06.1980р., посвідченого [PERSON] державною нотаріальною конторою, зареєстрованого [PERSON] МБТІ в книзі реєстру за №58-59, [PERSON] та [PERSON] надана у безстрокове користування земельна ділянка під будівництво індивідуального житлового будинку по пров. Грибоєдова 1, №6. Згідно витягу із рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №274/8 від 14.05.1980р. «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво» [PERSON] та [PERSON] виділена земельна ділянка під будівництво будинку по пров. Грибоєдова, 6. Згідно витягу із рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №355 від 28.08.1986р. «Про затвердження актів прийому до експлуатації побудованих реконструйованих індивідуальних домобудівництв» вирішено затвердити акт прийому в експлуатацію на побудовані та реконструйовані індивідуальні домобудівництва [PERSON] та [PERSON] по І пров. Грибоєдова, 6 в м. Ізмаїлі, та визнати за ними право власності на побудовані та реконструйовані індивідуальні жилі будинки по І пров. Грибоєдова, 6 в м. Ізмаїлі. Згідно до Додатку №2 до рішення [PERSON] міської ради №2877-VІ від 26.04.2013р. провулок Грибоєдова, 1 перейменовано у провулок 1-й Грибоєдова. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 18.12.2007р. [PERSON] БТІ по І провул. Грибоєдова №6 в м. Ізмаїлі є житловий будинок, який побудований у 1982 р., та власниками зареєстровані [PERSON] та [PERSON] із зазначенням часток за кожним по 1/2 частині. Згідно довідки КП «[PERSON] МБТІ» №2457 від 03.01.2017р. власниками житлового будинку в м. Ізмаїлі по провулку Грибоєдов 1, №6 являються [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частині) на підставі договору забудови від 18.06.1980р., посвідченого [PERSON] державною нотаріальною конторою, зареєстрованого [PERSON] МБТІ в книгу реєстру за №58-59. Обєкти самочинного будівництва не виявлено. Колишня адреса вказаного будинку м. Ізмаїл, пров. Грибоєдова, №6, та м. Ізмаїл, І провулок Грибоєдова, №6. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №907269, виданого 19.11.2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010950701189, [PERSON] надана земельна ділянка площею 0,0744 гектарів, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, 1-й провулок Грибоєдова 6, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110600000:01:040:0050, та згідно Додатку до державного акту у списку співвласників земельної ділянки зазначені - [PERSON] та [PERSON] із частками у спільної власності - по 1/2 частині кожному. Згідно архівного витягу №С-71 від 22.03.2017р., наданого Архівним відділом [PERSON] міської ради, рішенням [PERSON] міської ради №1656-У від 30.09.2008р. передано безкоштовно в спільну сумісну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку по 1-й пров. Грибоєдова, 6 площею 0,0744 га. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №261 від 18.05.2005р. [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок по вул. Садова, №13 в с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області. Що також, підтверджується технічним паспортом КП «[PERSON] МБТІ», виданого 11.12.2014р., в якому зазначений рік побудови будинку 1991р., Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8043925 від 12.08.2005р., довідкою КП «[PERSON] МБТІ» №2457 від 03.01.2017р. та згідно якої обєктів самочинного будівництва не виявлено. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №446654 від 28.01.2016 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 27.01.2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова 1, буд. 6; житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Садова, буд. 13; 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0744 гектарів, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова 1, буд. 6, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110600000:01:040:0050. Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 47878680 від 26.05.2017 року інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON] відсутня. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України, стали: дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу, діти - [PERSON], [PERSON], що підтверджено свідоцтвами про їх народження, копії яких наявні у матеріалах справи. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Позивачі спадщину прийняли шляхом подачі до нотаріуса в установлений законом строк заяв про прийняття спадщини, копії яких наявні у матеріалах справи. На звернення позивачів до державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за №679/02-14 від 26.05.2017р. їм було відмовлено у звязку з тим, що встановлено невідповідність у документах,що посвідчують право власності спадкодавця [PERSON], а саме: у договорі забудови від 18.06.1980р. вказана адреса частки спадкового нерухомого майна «провулок Грибоєдова №6», місто не вказано, а у довідці №2457 КП «[PERSON] МБТІ» від 03.01.2017р. вказана адреса частки спадкового нерухомого майна «м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова, 1, будинок 6», відсутня підстава зміни адреси на «провулок Грибоєдова 1»; у свідоцтві про право власності №261, виданому виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 18.05.2005р., право власності зареєстроване КП «[PERSON] МБТІ» 12.08.2005р., реєстраційний номер 11711489, тип обєкта вказаний «будинок», а у довідці №2457, виданій КП «[PERSON] МБТІ» 03.01.2017р. у описі обєкта вказано «літера А будинок житловий»; у додатку (серія АА №047066) до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №907269 відсутня дата видачі, а також в ньому вказано про належність земельної ділянки співвласникам по 1/2 частині, а у рішенні [PERSON] міської ради від 30.09.2008р. вказано, що земельна ділянка передається у спільну сумісну власність, без визначення часток кожного співвласника. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно листа КП «[PERSON] МБТІ» за №1223 від 18.09.2017р. [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова 1, буд. 6, та житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Садова, буд. 13. Згідно листа Міськрайонного управління у [PERSON] районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-0.182-2475/126-17 від 18.09.2017р. станом на 31.12.2012р. зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: 1-й пров. Грибоєдова, 6 м. Ізмаїл за [PERSON], загальною площею 0,0744 га, (серія ЯИ№907269). Належність спадкодавцю майна, про яке зазначають позивачі у позовній заяві, підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п.п. «г» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Крім того, з урахуванням приписів ч.1 ст.60 СК України (згідно якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), [PERSON] має право як член подружжя на 1/2 частину будинку за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провулок Грибоєдова 1, буд. 6. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved