Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» 23 квітня 2018 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 24 червня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказував, що відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, станом на 31 березня 2018 року загальна заборгованість перед банком за умовами договору складає 39542,59 грн. В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 39542,59 грн. та понесені судові витрати. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2018 року в даній справі відкрито провадження з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 29 травня 2018 року в справі ухвалено заочне рішення, яке ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2018 року за заявою відповідача скасовано з призначенням справи до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового розгляду. В судове засідання 16 серпня 2018 року представник позивача не зявився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи наявна заява з проханням розглядати справу без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала. Не оспорювала факт виникнення кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем, отримання відповідачем кредитних коштів, але не погоджується з розміром заборгованості, вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 червня 2011 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до вимог частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом частини першої\~статті 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Суд виходить з того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому кредитні правовідносини виникли між сторонами в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобовязання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свого обовязку належним чином не виконав, своєчасно, в порядку, передбаченому договором, кредитні кошти в повному обсязі не повернув. Оскільки кредитні кошти повернуті відповідачем не в повному обсязі, станом на 31 березня 2018 року заборгованість по одержаному кредиту банк обраховує у розмірі 39542,59 грн., яка складається з наступного: 2615,96 грн. заборгованість за кредитом, 31194,40 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3373,06 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. та 1859,17 грн. штраф. Саме такий розмір заборгованості позивач просить стягнути з відповідача. Разом з тим, згідно ч.1 ст.251\~ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст.253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК). Відповідно до умов договору від 24 червня 2011 року, укладеного між АТ «КБ «ПриватБанк» і\~відповідачем [PERSON], кінцевий термін виконання кредитного зобовязання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений до листопада 2014 року. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом лише 20 квітня 2018 року (коли відповідне поштове відправлення було сформоване до відправлення (а.с. 141-142)), а позовна заява надійшла до суду 23 квітня 2018 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За таких обставин, враховуючи наявність клопотання відповідача, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку зі спливом позовної давності. При вирішенні справи суд також виходить з того, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом договору приєднання. Пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Проте, зазначені Умови, надані Банком, як додаток до позову, не містять підпису відповідача. При цьому, матеріалами справи не встановлено на підставі належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач щодо встановлення подовженого строку позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів, витрат Банку, а саме на строк 50 років. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності тривалістю в 50 років. Посилання позивача на ту обставину, що відповідачем 18 квітня 2015 року було здійснено черговий платіж, тим самим, вчинено дії, які свідчать про визнання позову, не можуть бути прийняті до уваги. Як встановлено судом, позовна заява подана 20 квітня 2018 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed