Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи тим, що вона спільно із відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2011 р. по 2017 р. За час спільного проживання у нас народилася спільна дитина [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що сама матеріально утримує дитину, в той час як відповідач майже не займається вихованням дитини та її матеріальним утриманням. Крім того відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач вказує, що має бажання виїхати з дитиною на відпочинок та оздоровлення до Польщі. Відповідач не виконує свого обов'язку щодо утримання дитини, не цікавиться її захопленнями та здоров'ям, тому вважає, що позбавлення можливості малолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси. Вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні дитини, оскільки позивачем ставиться питання про тимчасовий виїзд за межі державного кордону. Проте, зі слів позивача відповідач-[PERSON]. відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] за кордон, в тому числі для тимчасового проживання, відпочинку та оздоровлення. Ігнорує всі її усні та письмові звернення. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить, а отже він свідомо та навмисно перешкоджає виїзду дитини за кордон. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO] до Республіки Польща, у супроводі її матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], з моменту набрання рішенням суду законної сили і до 01.09.2019 року включно та надати дозвіл [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду дитини - [PERSON], [INFO] за кордон до Республіки Польща, без згоди батька дитини - [PERSON] (а.с. 2-5). 20.07.2018 р. позивачем [PERSON] надано уточнюючу позову заяву, згідно якої остання просить надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO] до республіки Польща, у супроводі її матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], з моменту набрання рішенням законної сили і до 01.09.2019 р. включно та надати дозвіл [PERSON] оформити документ и для тимчасового виїзду дитини - [PERSON], [INFO] за кордон до республіки Польща, без згоди батька дитини - [PERSON] (а.с. 43-44). Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась надавши на адресу суду заяву, відповідно до якої уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечила. Просила також судові витрати залишити за нею (а.с. 61). Представник позивача - [PERSON] до судового засідання також не з'явився. В матеріалах справи наявна заява, відповідно до якої останній уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Судові витрати з відповідача просить не стягувати, а залишити їх за позивачем (а.с. 57). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, хоча відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України був повідомлений належним чином про місце дату та час судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 62). На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши заяву позивача та матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 22.08.2012 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO] р. зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Листом від 13.05.2018 р. позивач [PERSON] просить відповідача [PERSON] надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, а відтак просить в 3-денний термін з моменту отримання листа надати дозвіл на тимчасовий виїзд спільної дитини [PERSON], [INFO], за кордон (а.с. 11). Згідно із заявою та її офіційним нотаріально завіреним перекладом, 19.06.2018 р. [PERSON] повідомляє, що запрошує свою дружину [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON] у відвідування до Польщі в період з 01.07.2018 р. до 02.01.2019 р. Окрім цього повідомляє, що зобов'язується покрити витрати на проїзд та перебування на території Республіки Польща запрошених осіб (а.с. 35-37). Довідкою про доходи за № 005043/СФ від 14.05.2018 р. зазначається дохід [PERSON] за період з 01.11.2017 р. по 30.04.2018 р. (а.с. 38). У відповідності до ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як зазначено у ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У частині 2 ст.155 СК України зазначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конституції України в Україні закріпила дію принцип верховенства права. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, ступеню її розумового розвитку, соціальним та духовним потребам, можливості оздоровлення, відвідування нових географічних місць, пізнання культури та мистецтва європейських країн, розширення світогляду та вивчення іноземної мови. При цьому, у разі не отримання позивачем дозволу, дитина буде позбавлена можливості отримати повноцінний відпочинок та оздоровлення. Разом із тим, суд враховує положення зазначених вище норм матеріального права, аналіз яких дає підстави вважати, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на певний період з визначенням його початку й закінчення. Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи відстуність відзиву та заперечень щодо позовних вимог зі сторони відповідача, враховуючи, що батько (відповідач у справі) дозволу на виїзд дитини за кордон не надає, за відсутності передбаченого законодавством іншого способу надання дозволу та тимчасовий виїзд дітей за кордон, позов слід задовольнити. Судові витрати, за клопотанням позивача слід залишити за нею (а.с. 61).

Outcome: approved