Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

11 січня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом з подальшим уточненням позовних вимог, в якому остаточно просила стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь моральну шкоду в сумі 25000 грн,завдану їй незаконними рішеннями, діями органу державної влади - Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області, його посадовими особами при здійсненні ними своїх повноважень та повязані з цим витрати на правову допомогу у сумі 4000 грн. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що незаконним звільненням ( що встановлено судовими рішенням і не потребує додаткового доказування) їй спричинено значної моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі та гідності, погіршило її ділову репутацію, завдало порушення нормальних життєвих звязків, породило невпевненість у майбутньому, спричсинола завдання значних зусиль для подальшої організації свого життя .Більш того, працюючи більше десяти років на службі в органах міліції\\ поліції вона почувала себе соціально захищеним громадянином держави , проте безпідставним звільненням така впевненість зруйнована. Справу передано до провадження судді Гуденко О.А, 14 лютого 2017 року. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з викладених підстав, просила про його задволення. Відповідач ГУНП у Миколаївській області проти позову заперечував, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження фізичних чи моральних страждань чи погіршення стану її здоровя , які б обгрунтовували розмір заявленої моральної шкоди. Так і не доведено наявність саме винних дій відповідача, що є обовязковою підставою для деліктної відповідальності. Витрати на правов допмогу взагалі не підлягають стягнгенню в межах іншої справи ніж та, де така правова допомога надавалася учаснику процесу. Представник ДКС України Хмельницький В.С, заперечував проти задоволення позовних вимог, заявлених до Казначейської служби, оскільки фактично позивачка просить про відшкодування шкоди, завданої їй порушенням її трудових прав, отже вимоги ст.1176 ЦК України в даному випадку не застосовуються. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову та обставини справи, судом встановлено наступне. Постановою від 23 червня 2016 року по справі № 814/709/16 Миколаївського окружного адміністративного суду задоволено позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, треті особи без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Атестаційна комісія № 3 Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Центральна Частина Києва, Апеляційна атестаційна комісія Південного регіону №3, Центральна Частина Києва, про визнання протиправними та скасування наказу від 17.03.2016 р. № 44 о/с, поновлення на посаді, стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасувано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 17 березня 2016 року № 44 о/с в частині звільнення [PERSON], поновлено її на посаді слідчого Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 18.03.2016, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.03.2016 року по 23.06.2016 року у сумі 12033,45 гривень (дванадцять тисяч тридцять три гривня 45 коп.) (3702,60 грн. - за один місяць, решта - 8330,85 грн.). З наведеної постанови суду вбачається, що позивачка проходила службу в органах внутрішніх справ з 2003 року. Наказом Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області № 3 о/с від 07.11.2015 року «По особовому складу» відповідно до п.п. 9,12 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» призначено тих, що прибули з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування з 07.11.2015 по Ленінському відділу поліції: [PERSON] , яка мала спеціальне звання майор міліції, слідчим Ленінського відділу поліції, присвоїв їй спеціальне звання майор поліції. Згідно з ч.1 ст.58 Закону України« Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків. Позивача наказом від 07.11.2015 року призначили на посаду безстроково із забезпеченням відповідних гарантій поліцейського, тому проводити його атестацію можливо лише в разі виникнення індивідуальних підстав передбачених ч.2 ст.57 Закону № 580, але відповідач не зазначає, цих підстав. Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 44 о/с від 17.03.2016 року відповідно до п.5 ч.1 ст.77 (через службову невідповідність - як таку, що не пройшла атестацію згідно Протоколу засідання атестаційної комісії від 26.02.2016 року) Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції позивача. Позивача звільнено з посади через службову невідповідність, але доказів того, що позивач не відповідає займаній посаді в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку і правил несення служби матеріали справи не містять, тому суд дійшов висновку про незаконність наказу про звільнення та необхідність його скасування, як протиправного. Також з наведеної Постанови не вбачається, зщо позивачем заявлялися вимоги про стягнення витрат на правову допомогу. Наказом № 184 о\\с Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15.07.2016 року скасовано пункт Наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 44 о/с від 17.03.2016 року в частині звільнення [PERSON] відповідно до ЗУ "Про національну поліцію" за ст. 77 ч.1 п. 5 (через службову недбалість) та поновлено на посаді слідчого Ленінського відділу поліції. Матеріалами справи підтверджується, що весь цей час позивачка перебувала на обліку і Інгульському центрі зайнятості населення як безробітня. Наказом № 264 о\\с Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 19.09.2016 року [PERSON] звільнено зі служби в поліцї за ст. 77 я.1 п. 4 ЗУ "Про Національну поліцію" ( у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Згідно Довідки від 10.02.2017 року позивачка отримала одноразхову грошову допомогу при звільненні з ОВС 42256 ,50 грн. Згідно Квитанції до прибуткового касового ордеру від 24.06.2016 року [PERSON] сплачено адвокату Грабленко Д.В. на підставі Договору від 14.04.2016 року 4000 грн. Згідно вказаного Договору адвокат бере на себе обовязки надавати необхідну правову допомогу у провадженні по справі в порядку адміністративного судочинства в суді першої та другої інстанцій. Відповідно до Довідки розрахунку наданих послуг до Договру від 14.04.2016 року адвокатом були надані [PERSON] послуги з складання процесуальних документів, консультаційні послуги та явка до суду в період з 16 уквітня 2016 року по 22 червня 2016 року - тобто в період слухання справи в порядку адміністративного судочинства в Миколаївському окружному адміністративному суді. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). договору (ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Таким чином, не передбачено стягнення витрат на правову допомогу, яка надавалася стороні при розгляді іншої справи в суді, проте питання про стягнення чи розподіл судових витрат не було вирішено при її розгляді. Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, яка надавалася позивачеві при розгляді адміністративного позову Миколаївським окружним адміністративним судом , слід вдмовити. проте таке не позбапвляє її прав звернутися з заявою про ухвалення додаткового рішення суду в порядку, встановленому КАС України. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Так, вимоги в частині відшкодування з ГУ НП в Миколаївській області моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивачки, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи: у роботу позивача протягом тривалого часу з повінстю позитивними характеристиками , характер порушення її прав, істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав , та вважає за справедливим визначити розмір компенсації у 5 000 грн.. Що стосується доводів представника відповідача щодо справедливої сатисфакції , як можливого способу відшкодування матеріальної або моральної шкоди, то відповідно до ст. 41 розділу II Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) його застосування є правом Європейського Суду з прав людини у разі визнання ним факту порушення Договірною Стороною прав особи, передбачених у розділі I Конвенції, якщо внутрішнє право Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування. Стаття 2371 КЗпП України не передбачає випадків часткового відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах, а позивачкою такий спосіб захисту не обирався. При цьому суд погоджується з запереченнями представника відповідача ДКС України стосовно того, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем ГУ НП в Миколаївській області та спричинена їй моральна шкода саме порушенням її трудових прав- незаконним звільненням, що виключає застосування до даних правовідносин положень ст.с ст. 1166, 1176 ЦК України і , як наслідок, відшкодування завданої шкоди за рахунок держави. Але враховуючи, що моральна шкода завдана позивачки незаконним звільненням , тобто грубим порушенням її трудових прав, практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1статті 6 Європейської конвенції з прав людини , повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін, а аткож закріплені принципи у Всиновку № 11 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень , суд вважає за необхідне застосувати належну правову норму для захисту порушених прав позивача, виходячи з фактичних обставигн справи та дійсних правовідносин сторін, незважаючи на помилкове зазначення нею інших правових підстав в позовній заяві. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: partial