Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила в порядку ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" надати дозвіл на виїзд за кордон без згоди відповідача їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] до досягнення ними повноліття. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що до 21.02.2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей - дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] р.н.. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дітей. Діти, з моменту розлучення, мешкають з позивачкою, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, дбає про їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач, після розлучення, ухиляється від сплати аліментів, не відвідує дітей, не телефонує, його місце перебування взагалі не відоме. Позивачкою не створено прешкод у спілкуванні дітей з відповідачем та участі батька в вихованні дітей, вищезазначені обставини свідчать про його не бажання виконувати відносно дітей батьківських обов'язків, покладених на нього законом. Позивачем було надано заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, судом було подано оголошення в газету про розгляд справи з зазначенням часу та місця проведення засідання. З таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану справу за відсутності відповідача у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 21.02.2014 р. (а.с.9). Від цього шлюбу мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] р.н. (а.с.10) та дочку [PERSON] [INFO] (а.с.11). Відповідач проживає окремо від позивача та дітей, належної уваги дітям не приділяє, здобути відшукуємий дозвіл не можливо, так як відомості про місцезнаходження чи проживання, засоби зв'язку відповідача не відомі. Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить висновку про те, що вони врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Конституцією України, ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", "Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. № 231, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Частинами 7,8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 ст.155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам, тому що у разі не отримання позивачем відшукуємого дозволу діти залишаться зовсім без батьківського піклування, оскільки позивач фактично проживає за кордоном, а також приймаючи до уваги, що позивач не має можливості отримати від відповідача дозвіл для оформленні належних документів для виїзду дітей за кордон, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню, а саме надання відшукуємого дозволу на період до досягнення дітьми 16 років, оскільки після цього віку діти, мають право самостійно, без згоди батьків перетинати кордон країни. Судом не вирішується питання у даній справі про встановлення місця проживання дітей, оскільки такі вимоги заявлені не були. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати у справі підлягають відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved