Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме\~кімнатою №151 будинку № 2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що її бувшому чоловіку- відповідачу [PERSON], на сімю у складі трьох осіб до якої входили [PERSON] як дружина та син [PERSON], 24 грудня 2009 року видано виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради ордер №17868 на жиле приміщення в гуртожитку: кімнату № 151 в будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області. 22 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу син [PERSON], [INFO], залишився проживати з матірю. Також [PERSON] змінила прізвище на «Власюк». Зазначила, що з 14.06.2016 року [PERSON] юридично відсутній в жилому приміщенні більше 6 (шести ) місяців з часу вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173? КУпАП, перешкод в користуванні жилим приміщенням йому ніхто не чинить та у нього є інше місце проживання з іншою жінкою. Вказала, що оплачує комунальні послуги за користування спірною кімнатою. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позові та підтримав пояснення позивача, зазначивши, що факт тривалого не проживання відповідача в спірному житлі та можливість надання йому іншого приміщення для проживання можуть підтвердити свідки. Відповідач в судовому засіданні позову не визнав, надав суду письмове заперечення на позов та пояснив, що факт розірвання шлюбу з позивачкою не являється підставою для втрати ним права на користування спірним жилим приміщенням, оскільки кімната № 151 в будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області є його єдиним житлом, там зберігаються його особисті речі, а позивач із своєю матірю чинить йому перешкоди у користуванні житлом, вчиняючи постійні сварки з ним, виставляючи його за двері кімнати та змінивши замок вхідних дверей до кімнати, ключ до якого він отримав тільки перед судовим засіданням. Зазначив, що змушений тимчасово проживати у знайомих та знімати житло на короткий термін. Заслухавши та проаналізувавши пояснення сторін, представника позивача, покази свідків, дослідивши інші докази, які є в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Підставами для такого висновку суду є наступне. З копії ордеру на жиле приміщення в гуртожитку № 17868 від 24.12.2009 року, який виданий виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради на підставі рішення виконкому №272, слідує, що на імя [PERSON], сімя якого складається з трьох чоловік, видано ордер на кімнату №151 будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області. Право заняття даного жилого приміщення є безстроковим, тому будинок №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області відноситься до гуртожитків житлові приміщення у яких підлягають приватизації. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22.12.2015 року у справі № 565/1119/15-ц підтверджується, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 19.04.2007 року, який розірвано 22.12.2015 року. З довідки № 93 виданої 15.02.2017 року Житлово-експлуатаційною дільницею № 1 встановлено, що [PERSON] сплачував витрати на комунальні послуги спожиті мешканцями кімнати №151 будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області по 30.09.2016 року включно. З довідки б/н виданої Житлово-експлуатаційною дільницею № 1 встановлено, що станом на 01.01.2017 року за період з жовтня по грудень 2016 року сформувалась заборгованість по комунальних послугах спожитих мешканцями спірної кімнати, яка частково погашена [PERSON], згідно квитанції № 38 від 22.12.2016 року виданої філією Рівненського обласного управління АКТ «Ощадбанк». В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що особисті речі [PERSON] зберігаються в коридорі біля входу до спірної кімнати де їх розмістила позивач, матірю позивачки замінено в січні 2017 року (перед зверненням з позовом) двері до спірної кімнати, ключі від яких відповідач отримав у лютому 2017 року, а спірне жиле приміщення підлягає приватизації. Відповідно до ч.3\~ст.47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.3\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, тому на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72\~ЖК України. Як зазначено в ст. ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно розяснень даних в п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності\~\~відповідача\~\~понад встановлені\~\~строки.\~\~В\~\~разі\~\~їх поважності (перебування у відрядженні,\~\~у\~\~осіб,\~\~які\~\~потребують\~\~догляду,\~внаслідок неправомірної\~\~ поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 1\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так само відповідно до\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Як передбачено ст. 1\~першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1\~ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. На підтвердження своїх вимог про те, що [PERSON] не проживає в спірній кімнаті №151 будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області більше шести місяців без поважних причин, позивач та її представник посилаються на свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та квитанції про оплату комунальних послуг. Разом з тим, факт свого тимчасового не проживання за вказаною адресою не заперечує відповідач [PERSON], однак вказує, що його колишня дружина після розірвання шлюбу разом із своєю матірю, яка періодично проживає у спірній кімнаті, чинить перешкоди в користуванні кімнатою, поміняла замки та вхідні двері, а при його спробі потрапити до будинку вчиняє скандали. Підтверджує, що припинив оплачувати комунальні послуги, оскільки позивач перешкоджає проживати йому в спірній кімнаті. Позивач [PERSON] не заперечила, що дійсно мають місце конфлікти щодо користування її колишнім чоловіком кімнатою №151 будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області і що вона дійсно поміняла вхідні двері до спірної кімнати у звязку з тим, що саме відповідач їх поламав. Також підтвердила, що кімната розділена на дві частини. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідач, не проживаючи в спірній кімнаті, намагався відновити законне право на користування та проживання в спірному житлі і не втрачав звязку щодо нього. З показів свідків зі сторони позивача [PERSON] та [PERSON], наданих в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] бачила відповідача приблизно раз на тиждень, а [PERSON] бачила відповідача у лютому, березні 2017 року біля кімнати № 151 будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області. Тому їхні покази підтверджують, що між відповідачем та спірним житлом (місцем проживання) є постійний звязок. Щодо твердження позивача про несплату комунальних послуг за спірне житло відповідачем протягом останніх місяців, то обовязок по сплаті комунальних послуг поширюється на усіх повнолітніх членів сімї наймача, згідно ст. 64 ЖК України, а судом встановлено, що позивач вселилася у спірне житло як член сімї відповідача. Суд відхиляє подані позивачем та його представником письмові докази про відсутність відповідача [PERSON] за місцем проживання, а саме квитанції про оплату комунальних послуг та покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки ці докази не свідчать про неповажність причин такої відсутності. Також суд відхиляє подані позивачем та його представником письмові докази про можливість надання відповідачу ліжко-місця замість спірної кімнати, оскільки предметом даного позову є втрата права визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а не його виселення. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України\~суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, посилання позивача та її представника на те, що [PERSON] більше шести місяців не проживає в кімнаті №151 будинку №2 по мікрорайону Будівельників міста Вараш Рівненської області без поважних причин є необґрунтованими та такими що суперечить показам свідків, зібраним письмовим доказам та поясненням сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не доведеними та не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed