Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про усунення перешкод у спілкуванні з сином, визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною та її вихованні. В обґрунтування позову зазначив, що з 20.10.2001 року по 09.01.2013 р. перебував у шлюбі з відповідачкою, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю, відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не надає можливості бачитися з ним та приймати участь у його вихованні.\~\~У зв'язку з чим він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася судом належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справиу справі, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Представник Служби у справах дітей адміністрації Центрального району надала суду заяву про розгляд спарви у її відсутність, просила суд задовольнити позовні вимоги. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.01.2013 року, шлюб, зареєстрований 20 жовтня 2001 року у Степівській сільській раді Миколаївського району Миколаївської області України, актовий запис № 20 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12.02.2014 року, апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.01.2013 року залишено без змін. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 04.10.2013 року, визначено участь [PERSON] у вихованні дитини, [PERSON], [INFO], надавши йому можливість побачень з сином з 08:00 суботи до 16:00 неділі кожного першого та третього тижня місяця, та два тижні літнього оздоровлення за домовленістю з матір'ю дитини, з правом зміни порядку спілкування за взаємною згодою батьків. На звернення [PERSON], управління освіти Миколаївської міської ради повідомило, що малолітній [PERSON], [INFO], навчався з 01.09.2014 по 10.11.2014 у 4 класі [PERSON] ступенів № 61 м. Миколаїв. Вибув до Ізраїлю (наказ від 10.11.2014 № 304). Згідно повідомлення Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 15.03.2018 року, повідомило [PERSON], що по результатам розгляду матеріалів прийнято рішення про складання висновку щодо припинення подальшої перевірки, так як [PERSON] разом із сином [PERSON] на даний момент мешкають в Ізраїлі і коли повернуться в Україну невідомо. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, питання щодо способів участі одного із батьків, баби та діда має вирішуватися судом не тільки з урахуванням інтересів кожного з них, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками, права на безперешкодне спілкування з бабою та дідом , що є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Одним із завданьСімейного кодексу Україниє забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання та здоровий розвиток дитини. Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. З викладеного випливає, що батьківські права, а також інших членів сімї та родичів не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, їх поведінка повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно дост. 1 Закону України "Про охорону дитинства"контакт з дитиною - це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. З пояснень позивачів вбачається, що вони прагнуть приймати участь у вихованні свого онука\~\~та створювати для нього необхідні умови щодо його розвитку, підтримання нормального здоров'я та відпочинку. Отже спілкування дитини з бабою та дідом не суперечить його інтересам. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів щодо зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні з онуком обгрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 153 СК України, закріплює право батьків та дитини на спілкування, яке повинно здійснюватися безперешкодно. Тобто ніхто не може чинити перешкоди у спілкуванні батьків та дітей, крім випадків, коли таке спілкування негативно впливатиме на дитину та її інтереси. Згідно ст. 141 СК України "мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини". Відповідно до ст. 142 СК України зазначає, що "діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою". Згідно ч.2 ст. 155 СК України, визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з вимогст. 159 СК Українивбачається, що метою регулювання та судового захисту одного із батьків, який проживає окремо, є саме визначення способу участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичних чи систематичних побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо, місце та час їхнього спілкування. З огляду на вищевикладене, та те, що позивач зобов'язаний брати участь у вихованні свого сина і має право на особисте спілкування з сином, а відповідач та інші особи не мають право перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні. За такого суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved