Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

ПАТ "Дельта Банк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитною лінією. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 квітня 2013 року між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою - резидентом України [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта, укладено кредитну угоду відповідно до умов заяви № 010-01518-190413. Відповідно до умов договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті України - гривні. Банк встановив ліміт кредитної лінії у розмірі 34 200,00 грн. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання, відкривши відповідачу картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України - гривні та встановивши ліміт кредитної лінії в розмірі 34 200,00 грн. Відповідач скористався кредитною лінією, але станом на 06.06.2017 року не виконує належним чином зобов'язання за договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Таким чином, станом на 06.06.2017 року за [PERSON] рахується заборгованість на загальну суму 65 856,10 грн., яка складається з: тіла кредиту - 0,00 грн.; простроченого тіла кредиту - 37 454,42 грн.; заборгованість за відсотками - 28 401,68 грн.; заборгованість за комісіями - 0,00 грн. Враховуючи вищевикладене, ПАТ "Дельта Банк" звернулося до суду з даним позовом та просить стягнути заборгованість за кредитною лінією з відповідача в примусовому порядку, а також судові витрати. Також в позовній заяві зазначено, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 від 02.10.2015 року "Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05.10.2015 року по 04.10.2017 р. Згодом було продовжено процедуру ліквідації банку на два роки по 04.10.2019р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити, а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Також представником було подано суду заяву про застосування строку позовної давності, яка мотивована тим, що з позовної заяви вбачається, що банк просить стягнути із відповідача заборгованість в сумі 65 856,10 грн., в тому числі: 37454,42 грн. простроченого тіла кредиту, 28 401,68 грн. заборгованість за відсотками. Із наданого до позову розрахунку заборгованості, позивачем включено до розрахунку суми тіла кредиту та нарахованих відсотків, по яким вже минув строк позовної давності. Так, в розрахунку вбачається, що до 29.08.2014 року нараховано 2087,60 грн. заборгованості за тілом кредиту, 2829,49 грн. нарахованих відсотків. Відповідно до норм ст.ст. 257, 258 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимоги про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік. Отже, строк сплати вказаних сум до 29.08.2014 року сплинув 29.08.2017 року, а позивач звернувся до суду тільки у вересні 2017 року. По заявленим сумам 2087,60 грн. основного платежу, 2829,49 грн. відсотків позивачем пропущено строк позовної давності, тому просить в цій частині в позові відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 19 квітня 2013 року між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою - резидентом України [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта, укладено кредитну угоду відповідно до умов заяви № 010-01518-190413, згідно якої банк відкрив відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті України - гривні, встановивши ліміт кредитної лінії у розмірі 34 200,00 грн. терміном на 364 дні (а.с. 5). Пунктом 7.1. заяви № 006-01533-230713 визначено, що складовою та невід'ємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи Банку, з якими [PERSON] попередньо ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє й положення яких він неухильно зобов'язався дотримуватись (а.с. 5). Згідно п. 2.1 Частини 3 Договору, момент прийняття (акцепту) банком пропозиції [PERSON] щодо укладення договору, а отже моментом укладення договору на умовах, описаних вище в цій Пропозиції та Правилах, вважається дата відкриття банком Рахунку, визначеного у п. 2.1. Частини 2 цієї Пропозиції. Відповідно до п. 2.4 Частини 3 Договору, кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом строку, визначеного у п. 2.4. Частини 2 цієї Пропозиції. Кожен наступний ліміт Кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у цій Пропозиції, та не потребує підписання додаткових угод до цієї Пропозиції. Пунктом 5.1.7. Розділу ІІ Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ "Дельта Банк" визначено, що клієнт сплачує банку проценти за користування кредитною лінією та/або недозволеним овердрафтом за ставками, які зазначені в Тарифах. Проценти за користування Кредитною лінією та/або недозволеним овердрафтом нараховуються банком у валюті Рахунку щоденно, на суму використаних коштів станом на кінець кожного дня, виходячи з кількості днів в періоді нарахування (факт/факт). При нарахуванні процентів враховується день виникнення та не враховується день повернення заборгованості за кредитною лінією та/або Недозволеним овердрафтом по рахунку. Позивач свої зобов'язання за кредитною лінією виконав, відкривши відповідачу картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України - гривні та, встановивши ліміт кредитної лінії в розмірі 34 200,00 грн. Факт надання кредитних коштів відповідачу підтверджено Випискою по рахунку (а.с. 53-66). Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Разом з цим, суд встановив, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе за кредитною лінією зобов'язання, що призвело до утворення в нього перед банком заборгованості. З розрахунку ціни позову, суд встановив, що станом на 06.06.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитою лінією становить 66 981,10 грн., яка складається з: тіла кредиту - 0,00 грн.; простроченого тіла кредиту - 37 454,42 грн.; заборгованість за відсотками - 28 401,68 грн.; заборгованість за комісіями - 0,00 грн.; заборгованості за пенею - 1 125,00 грн. (а.с. 4). Однак, з прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач не просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею в сумі 1 125,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості становить 65 856,10 грн. Слід зазначити, що п. 3.2. Глави 2 Розділу ІІ Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ "Дельта Банк" передбачено, що клієнт зобов'язується: використовувати кредит на зазначені у договорі цілі; повернути суму кредиту та сплатити всі передбачені договором платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених договором та цими Правилами; виконати своєчасно та в повному обсязі зобов'язання, передбачені договором та цими Правилами не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, зазначеного у договорі. Як зазначалось раніше, представником відповідача [PERSON] було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 35). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, п. 1.3 Розділу V Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ "Дельта Банк" визначено, що строк позовної давності щодо вимог повернення кредиту, сплати процентів, плат, комісій, неустойки (штрафів, пені) по договору та цими Правилами складає 50 років. Згідно п. 7.1 Частини 3 Договору, відповідач [PERSON] погодився з тим, що складовою та невід'ємною частиною цієї Пропозиції є Правила та Тарифи, Банку, з якими він попередньо ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє й положення яких він неухильно зобов'язується дотримуватися. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитною лінією, яка складається з простроченого тіла кредиту та заборгованості за відсотками. Судом встановлено, що сторонами було погоджено строк спеціальної позовної давності, яка становить 50 років. З матеріалів справи вбачається, що строк позовної давності позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не порушено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Під час розгляду основних позовних вимог, суд виходив з наступного. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 2 ст. 1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд звертає увагу, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 від 02.10.2015 року "Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05.10.2015 року по 04.10.2017 р. та призначено уповноважену особу Фонду - Кадирова В.В. (а.с. 8). Згодом було продовжено процедуру ліквідації банку на два роки по 04.10.2019р. (а.с. 11). Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитною лінією від 19.04.2013 року щодо повернення кредитних коштів, суд вважає, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1600,00 грн. витрат на оплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved