Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

До Лозівського міськрайонного суду Харківської області звернулась [PERSON] з позовом та уточненим позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.08.1999 року вона уклала з відповідачем по справі у Лозівській філії Харківської товарної біржі договір купівлі-продажу №248, згідно вказаного договору позивач придбала у відповідача житловий будинок за адресою: [ADDRESS] .Зазначила, що не зареєструвала будинок в Лозівському бюро технічної інвентаризації та те, що на час укладення договору правочини зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню. 04.09.2019 року вона звернулась до державного реєстратора з заявою про реєстрацію власності, проте рішенням від 10.09.2018 року було відмовлено у державній реєстрації будинку в зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений. У зв`язку з чим просила визнати договір дійсним купівлі-продажу №248 укладений 07.08.1999 року у Лозівській філії Харківської товарної біржі та визнати право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні в разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в раз якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 1999 року [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] у відповідача [PERSON] , про що був укладений договір купівлі-продажу № 248 в Лозівській філії Харківської товарної біржі, що підтверджено копією договору купівлі-продажу (а.с. 7). Згідно копій: договору (свідоцтва) страхування будівель фізичних осіб від 18.07.2006 року серії Б№ [NUMBER] , страхового свідоцтва про комплексне страхування та страхування тварин, що належать громадянам серії [NUMBER] від 03.08.2004 року, страхового свідоцтва про комплексне страхування та страхування тварин, що належать громадянам серії [NUMBER] від 22.10.2003 року, страхового свідоцтва про комплексне страхування та страхування тварин, що належать громадянам серії [NUMBER] від 02.07.2002 року та страхового свідоцтва про страхування будівель, що належить громадянам серії ВБ№0980806 від 01.06.2001 року - [PERSON] страхувала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12-16). З копій квитанцій про сплату електропостачання за адресою: [ADDRESS] вбачається, що позивачка [PERSON] утримує вказаний житловий будинок (а.с. 17,18). Позивачка зверталась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області з заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , проте рішенням державного реєстратора прав на нерухому майно Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 10 вересня 2018 року їй було відмовлено у зв`язку з тим, що договір-купівлі продажу житлового будинку не був нотаріально посвідчений, що підтверджено копією рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с. 11). Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України "Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними"\~N\~9\~від 06.11.2009\~року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України(2004 року)Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу № 248 від 07.08.1999 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Підлягає реєстрації в Лозівському бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.\~Закон України "Про товарну біржу"в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням наст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 248 від 07.08.1999 року, оформленого в Лозівській філії Харківської товарної біржі, дійсним. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі та вважає за необхідне визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого Лозівською філією Харківської товарної біржі 07 серпня 1999 року.

Outcome: approved