Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

15.07.2021 Акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та просило з метою погашення 3% річних у розмірі 3029,48 доларів США на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на праві власності належить [PERSON] , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та стягнути понесені судові витрати у розмірі 2270 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначав, що за умовами договору про надання споживчого кредиту з правилами № 11398189000 від 01.10.2008 року, АКІБ "УкрСиббанк"надав [PERSON] кредит в розмірі 39500 доларів США, на умовах сплати процентів у розмірі 16 % річних та повернення не пізніше 30.09.2015 року. В забезпечення виконання взятих зобов`язань позичальника, що випливають з договору про надання споживчого кредиту від 01.10.2008 року укладено договір поруки №231038 від 01.10.2008 року з [PERSON] . В забезпечення виконання кредитного договору, між АКІБ "УкрСиббанк"та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 30207Z185 від 01.10.2008 року - квартири [ADDRESS] . Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.10.2010 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 317239 грн. 26 коп. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.07.2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 30207Z185 від 01 жовтня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г. -трикімнатну квартиру [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту з правилами № 11398189000 від 01.10.2008 року в сумі 56 377, 09 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.03.2012 року складає 450 171, 05 грн. Встановлено спосіб реалізації нерухомого майна, що належить [PERSON] на праві приватної власності - трикімнатної квартири [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку", з встановленням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У зустрічному позові [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"- 3219 грн судового збору. Згідно Акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки №6/13/14 від 10.02.2014 вбачається, що предмет іпотеки було реалізовано Філією 25 Приватного підприємства «Нива -В.Ш.» 08.02.2014 року, початкова ціна якого була 200763 грн. 00 коп. без ПДВ. Предмет іпотеки придбала [PERSON] в особі [PERSON] за довіреністю №295 від 05.02.2014 за ціною 201000 грн. 00 коп. Постановою Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 12.02.2014 року на підставі Акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 10.02.2014 знято арешт з майна, а саме квартири [ADDRESS] . Іпотека - номер запису про іпотеку 4618049, дата реєстрації 01.10.2008 припинена, дата та час реєстрації 12.02.2014 14:47:22, а постановою Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 12.02.2014 року виконавчий докмуент повернутий стягувачу. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.05.2021 стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість в розмірі 84131 грн. 66 коп., що складає 3% річних в сумі 3029,48 доларів США, що в еквіваленті станом на 08.02.2021 складає 84131 грн. 66 коп. Таким чином, позивач з метою погашення 3% річних у розмірі 3029,48 доларів США звертається до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, шляхом продажу з прилюдних торгів. У судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач подала відзив на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позову та одночасно подала заяву про застосування строків позовної давності. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що згідно договору про надання споживчого кредиту з правилами № 11398189000 від 01.10.2008 року, АКІБ "УкрСиббанк"надав [PERSON] кредит в розмірі 39500 доларів США, на умовах сплати процентів у розмірі 16 % річних та повернення не пізніше 30.09.2015 року. Вказана сума кредиту щдорівює еквіваленту 192021 грн. 35 коп. Цільове призначення кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме на споживчі потреби. Кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості 30 вересня 2015 року (а.с. 21). В забезпечення виконання кредитного договору, між АКІБ "УкрСиббанк"та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 30207Z185 від 01.10.2008 року - квартири [ADDRESS] та між АКІБ "УкрСиббанк"і [PERSON] договір поруки № 231038 від 01.10.2008 року. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдинного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.07.2021 міститься інформація про державну реєстрацію обтяжень на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 37833596/13, виданий 08.05.2013 Деснянським відділом державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції всинений арешт нерухомого майна на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відомості про права власності відсутні, відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні, відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні. Згідно архівного запису відомості про права власності з датою внесення запису: 12.09.2008 [PERSON] , форма власності приватна на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.1995 (а.с.35, 36). Представником позивача до позовної заяви надано довідку-розрахунок заборгованості за кредитом [PERSON] на 06.07.2021 за кредитним договором № від відповідно до якого вбачається загальний залишок заборгованості за період з 01.10.2008 по 06.07.2021 в сумі 33568,91 доларів США, остання дата фактичного погашення заборгованості за наданим кредитом 09.01.2009 - 0,48 доларів США; довідку-розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом, відповідно до якого вбачається загальний залишок заборгованості за період з 31.10.2008 по 29.02.2016 в сумі 20238,00 доларів США; довідку-розрахунок заборгованості по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України [PERSON] на 06.07.2021, відповідно до якого вбачається загальний залишок заборгованості за період з 30.11.2009 по 30.06.2021 в сумі 87046 доларів США, а всього 140853,89 доларів США, що курсом НБУ станом на 06.07.2021 становить 3843959 грн. 00 коп (а.с. 37-44). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Проте, у відповідності даної норми Закону, Акціонерним товариством не недсилалася письмова вимога відповідачу та третій особі про усунення вказаного порушення. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15, від 07 липня 2015 року у справі № 6-345цс15. У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-46 цс 15 та в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 200/7371 /17-ц (провадження № 61-41990 св 18). Також, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, хоча і придбана не за кредитні кошти надані в іноземній валюті за споживчим кредитом, але суду не надано доказів того, що у позичальника у власності є інше нерухоме житлове майно, а відтак суд приходить до висновку, що на неї розповсюджується дія мораторію, введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідач в своїй заяві від 23.09.2021 по суті справи просив застосувати строки позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду. Такими діями (шляхом пред`явлення судової вимоги) кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання. Згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Судом встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 жовтня 2010 року у справі № 2-2017/10 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованості в сумі 317239 грн. 26 коп., яка складається з суми кредиту 33568,91 доларів США, несплачені відсотки за користування кредитом - 5661,10 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 36,90 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 503, 83 доларів США, яка виникла станом на 16.03.2010 року. Таким чином кредитор пред`явивши 14.05.2010 року позов про стягнення кредитної заборгованості на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і з цього моменту почав свій перебіг строк позовної давності, якій закінчився 14.05.2013 року. В свою чергу, з вимогою до відповідача про усунення порушення договору відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсиббанк» не звертався, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звертався у квітні 2012 року по справі №2506/1801/2012 та повторно звернувся до суду 15.07.2021 року, тобто позивач пропустив загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, а тому суд застосовує приписи частини четвертої статті 267 ЦК України, про що заявлено відповідачем, та відмовляє у позові.

Outcome: dismissed