Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 03.10.2016 року до суду з вищезазначеним позовом. В уточненій позовній заяві від 19.10.2016 року просить надати їй дозвіл на оформленняпроїзного документу для виїзду за кордон та періодичнітимчасові виїзди за межі України, з зазначенням конкретних стран, її неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO], без згоди та супроводу її батька [PERSON] , з обов'язковим її поверненням на територію України після кожної такої поїздки строком дії до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документі для періодичних тимчасових виїздів з обов'язковим поверненням дитини на територію України. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що, перебувала з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 30.09.2009 року , який розірвано 26.03.2013 року. Від спільного життя мають дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Вона, позивач, має намір вивезти дитину на відпочинок за кордон, для чого їй необхідний дозвіл батька дитини, однак він відмовився оформити такий дозвіл , у зв'язку з чим вона звернулася до суду. Позивач у судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. У судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] ( договір про надання юридичної (правової) допомоги від 17.09.2016 року) /а.с.25-28/ не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав змінені позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач на судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи на судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, про причину неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 30.09.2009 року Центрально-Міським відділом РАГС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №657 .Шлюб розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26.03.2013 року (а.с.30). Від шлюбу мають малолітню дочку - [PERSON] [INFO] (а.с.31). В даний час дитина проживає разом з матір'ю, що не заперечується відповідачем. Частинами 7,8 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У частині 2 ст.155 СК України зазначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конституції України в Україні закріпила дію принцип верховенства права. Віповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З заяви, поданою [PERSON], що батько не заперечує проти оформлення проїзного документа та тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, ступеню її розумового розвитку, соціальним та духовним потребам, можливості оздоровлення, відвідування нових географічних місць, пізнання культури та мистецтва європейських країн, розширення світогляду. При цьому, у разі не отримання позивачем дозволу, дитина буде позбавлена можливості отримати повноцінний відпочинок та оздоровлення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд задовольняє позов в частині надання дозволу на оформленняпроїзного документу для виїзду за кордон та періодичнітимчасові виїзди за межі України дитини без згоди та супроводу її батька [PERSON] Що стосується негайного виконання рішення суду в частині оформлення документів для періодичних тимчасових виїздів з обов'язковим поверненням до України малолітньої [PERSON] суд виходить з наступного. Частиною 1 ст.367 ЦПК України встановлено вичерпний перелік підстав для негайного виконання рішення суду, якою не передбачено негайне виконання рішення суду щодо заявлених позивачем вимог, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial