Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпорпетровської області з позовною заявою, згідно якої просить визнати недійсним абзац 6 пункту 1.1. Кредитного договору № 16.02.2016-000000760, укладеного 16 лютого 2016 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON]; зобов'язати відповідача вчинити певні дії - перерахувати суму заборгованості позивача зі сплати за користування кредитом за Кредитним договором № 16.02.2016-000000760, укладеним 16 лютого 2016 року, з розрахунку 31,2 % річних, що визначено відповідно до звітних даних Національного банку України як регулятора кредитних правовідносин, з моменту укладення цього Кредитного договору; визнати недійсним пункт 10 (підпункти 10.1 - 10.4) Кредитного договору № 16.02.2016-000000760, укладеного 16 лютого 2016 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] В обґрунтування заяви вказала, що 16.02. 2016 року між позивачем та ТОВ «Споживчий Центр» було укладено кредитний договір № 16.02.2016-000000760, відповідно до умов якого відповідач надав кредит в сумі 3000,00 грн. строком на 14 календарних днів. Термін повернення кредиту - 29.02.2016 року включно. Зазначений кредитний договір був пролонгований 29 лютого 2016 року на строк 14 календарних днів, тобто до 14.03.2016 року. Після укладення кредитного договору у житті позивача виникли певні обставини, які впливають на його фінансові можливості стосовно виплати кредиту: скрутне матеріальне положення у зв'язку з відсутністю постійного місця роботи. Дружина також не має роботи. Крім цього, на його утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 26 квітня 2016 року позивач письмово звернувся до відповідача з проханням надати повну інформацію стосовно структури заборгованості (кредит, плати за користування кредитом та штрафних санкцій) та можливість реструктуризації заборгованості; заява була отримана відповідачем 04 травня 2016 року. На адресу позивача надійшли вимога від 05.05.2016 року, відповідно до якої слід сплатити 7833,60 грн та попередження від 13.05.16 року пор вимогу про сплату 8448 грн, в іншому випадку відповідач погрожує звернутися до суду та вчиняти інші дії стосовно позивача. Відповідно до абзацу 6 пункту 1.1. кредитного договору плата за користування кредитом: 840 грн за 14 календарних днів. Пунктом 10 кредитного договору встановлено порядок вирішення спорів, згідно з яким «всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду №007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції). Розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким Сторони ознайомились». Тобто, у кредитному договорі визначено третейське застереження. Позивач вважає абзацу 6 пункту 1.1. кредитного договору кредитного договору такими, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушують права позивача як споживача, посилаючись на ст.. 1054, 1056-1 ЦК України Як зазначається абзацом 4 пункту 1.1. кредитного договору вид кредиту, що надавався за кредитним договором - фінансовий кредит. Чинним законодавством України однією з істотних умов договору визначено проценти за користування кредитними коштами. Тобто, при укладенні кредитного договору кредитодавцем було здійснено підміну понять та визначено "плата за користування кредитом у гривнях" замість визначених законодавством "процентів за користування кредитом у процентах", що призвела до неправильного розуміння та невірного застосування споживачем (позивачем) цього пункту кредитного договору, а отже і наслідків, які не відповідають наміру позивача, за яким спірний договір укладався. Разом з тим, така підміна неприпустима, оскільки порушує імперативні норми законодавства України - статті 1054 ЦК України, пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв'язку із викладеним та враховуючи вимоги законодавства стосовно того, що позичальник має сплатити кредитодавцю плату за користування кредитом у розмірі визначених процентів, а оскільки кредитним договором, в порушення вимог законодавства визначена грошова сума, то судом має бути визначений розмір процентів за користування кредитом. В даному випадку має бути застосована процентна ставка, визначена Національним банком України. Так, відповідно до визначеної Національним банком України середньозваженої за 23 лютого 2016 року (день укладення кредитного договору) вартості кредитів у процентах річних за даними форми № 310Д «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)», становить 30,4 % для короткострокових кредитів у національній валюті фізичних осіб (дані з офіційного сайту Національного банку України вартість кредитів за даними статистичної звітності банків України (без урахування овердрафту) - середньозважена за день вартість у процентах річних за даними форми №310Д "Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)", % ). Звітність надається Національному банку України та опубліковується ним відповідно до вимог статей 67, 68 Закону України «Про Національний банк України». Вартість кредитів за даними статистичної звітності банків України є публічною інформацією та відповідно до ч. 2 статті 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Пунктом 10 кредитного договору встановлено третейське застереження, однак даний пункт не відповідає вимогам статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинного на час укладення спірного договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Застереження міститься у кредитному договорі, який ще до підписання позивачем суперечив вимогам законодавства щодо захисту права споживачів, та своїми положеннями порушував права боржника, як споживача. Недодержання відповідачем вимог статей 1054 ЦК України, статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», статей 11, 18-19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» призвело до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що виглядає наступним чином. Розрахунок плати за кредит у гривнях, згідно діючих умов кредитного договору: сума кредиту - 3000,00 грн.; плата за користування кредитом у фіксованому розмірі, визначеному п. 1.1 кредитного договору - 840,00 грн. за 14 календарних днів; за 1 календарний день користування кредитом позивач має сплатити - 60 грн. = 840,00 грн. / 14 календарних днів; за період користування кредитом з 16.02.2016 року по 14.07.2016 року (149 календарних днів) позивач має сплатити - 8940,00 грн. = 60,00 грн. х 149 календарних днів. Розрахунок плати за кредит у гривнях, згідно вимог діючого законодавства та даних НБУ: сума кредиту - 3000,00 грн.; плата за користування кредитом у розмірі, визначеному згідно даних НБУ на 16 лютого 2016 року (дата укладення договору) - 31,2 % річних; за 1 календарний день користування кредитом позивач мав би сплатити - 2, 56 грн. = (3000,00 грн. х 31,2%) / 366 (днів у році, оскільки високосний рік); за період користування кредитом з 16.02.2016 року по 14.07.2016 року (149 календарних днів) позивач мав би сплатити - 381,44 грн. = 2, 56 грн. х 149 календарних днів. Також відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Отже, як зазначає позивача, відповідач (кредитодавець) зловживаючи своїм правом застосував поняття/правила, які не передбачені чинним законодавством України, що потягли за собою збільшення обсягу зобов'язань позивача в порядку та спосіб не передбачений правовою нормою, що в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами договору, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Представник позивача надала суду заяву, згідно якої позов підтримала повністю, не заперечує проти розгляду справи у її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В обґрунтування зазначив, що позивач був повідомлений про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, тому спір про визнання його недійним не є спором про захист прав споживачів. Так, п. 1.1 Кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику для використання на будь-які законні цілі, а не для споживчих потреб. Отримання кредиту позичальником не на придбання продукції підтверджується власноручною вказівкою, що кредит отримується для особистих цілей для погашення іншого кредиту, яка міститься у додатку до анкети позичальника, яку позивач заповнював власноруч. Враховуючи, що укладений кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, спір про визнання його недійсним не є спором про захист прав споживачів, а тому він не виключений з підвідомчості третейського суду. Отже, враховуючи, що спір не є спором про захист прав споживачів та між сторонами укладена третейська угода, відповідач заперечує проти вирішення спору Саксаганським районним судуом м. Кривого Рогу, а відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України це є підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ст.3 ЦПК України). Судом встановлено, що 16 лютого 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» укладено кредитний договір № 16.02.2016-000000760, за умовами якого позивач отримав фінансовий кредит в розмірі 3000,00 грн на 14 календарних днів, строком до 29.02.2016 року включно на будь-які законні цілі, з платою за користування кредитом в розмірі 840 грн (а.с. 8). Пунктом 2.4 договору передбачено, що плата за користування кредитом нараховується з дня надання коштів у користування Позичальника включно до дати їх повернення або дати пролонгації Договору. При цьому, у випадку дострокового повернення кредиту розмір плати за користування кредитом зменшується пропорційно дням фактичного користування кредитом. В разі пролонгації цього Договору, плата за користування кредитом нараховується з наступного дня від дати пролонгації до дати повернення кредитних коштів. Судом не встановлено і позивач не подав доказів про те, що повна інформація про умови кредитування не була йому надана перед укладенням договору. Навпаки, у пункті 4.6 договору зазначено, що Позичальник підтверджує, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням; повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними. Після реквізитів та підписів сторін зазначено, що позивач повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, що засвідчено підписом [PERSON] Як вбачається з п.5.4 Договору у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником кредитних зобов'язань, Кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання, а саме: за прострочку повернення кредиту - пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу; за прострочку повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу. Таким чином, із змісту оспорюваного Договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону (1023-12) споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. N 15-рп/2011). Враховуючи, що кредит надано позивачу на цілі, що не пов'язані з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, до даних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів". Отже доводи представника відповідача щодо того, що даний кредит не є споживчим та до нього не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів» необґрунтовані. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснено в п.7. Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Таким чином, кредитний договір підписано позивачем, з умовами надання кредиту остання була ознайомлена в день підписання самого правочину, несправедливих умов договору та нечесної підприємницької практики не доведено. При посиланні на недійсність абзацу шостого пункту 1.1. кредитного договору № 16.02.2016-000000760 від 16 лютого 2016 року, позивач доказів на підтвердження зазначеного суду не надав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивач не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині визнання недійсним абзацу 6 пункту 1.1. Кредитного договору № 16.02.2016-000000760, укладеного 16 лютого 2016 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] та зобов'язання відповідача вчинити певні дії - перерахувати суму заборгованості позивача зі сплати за користування кредитом за Кредитним договором № 16.02.2016-000000760, укладеним 16 лютого 2016 року, з розрахунку 31,2 % річних, що визначено відповідно до звітних даних Національного банку України як регулятора кредитних правовідносин, з моменту укладення цього Кредитного договору Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним пункту 10 Кредитного договору, то така вимога підлягає задоволенню, виходячи з того, що даний пункт суперечить п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Як вбачається з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За таких обставин, слід визнати пункт 10 (підпункти 10.1 - 10.4) кредитного договору № 16.02.2016-000000760 від 16 лютого 2016 року недійсним. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з того, що судом задоволено одну з трьох немайнових вимог позивача, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: partial