Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просять стягнути з відповідача на користь неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з втратою годувальника одноразово з 05.06.2008 року по 05.03.2012 року - 74250,00 грн., а в наступному по 825,00 грн. щомісячно на кожного до їх повноліття, а також моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. кожному, стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] суму в розмірі 183112,00 грн., яка складається з: вартості пошкодження автомобіля «Шевроле-Лачетті» д.н. [NUMBER] - 66 154,00 грн., витрат на поховання [PERSON] - 25036,00 грн., витрат на поминання в день поховання, на 9-й день, 40-й день та 1 рік після смерті - 57 122,00 грн, на встановлення пам'ятника - 14800,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. кожному. В обґрунтування позовних вимог посилаються на наступне. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2014 року, касаційна скарга [PERSON] задоволена частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07.11.2013 року в частині вирішення позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд. З урахування наведеного, позивачі просять розглянути даний позов в такій редакції. [INFO] внаслідок ДТП, учасниками якої були [PERSON] та [PERSON] - останній загинув. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2011 року було задоволено клопотання [PERSON] про закриття кримінальної справи на підставі п. 4 ст. 6 КПК України, п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році», та звільнено його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України та закрито кримінальну справу. Внаслідок ДТП автомобіль «Шевроле-Лачетті» р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] отримав пошкодження, які виключають можливість його подальшої експлуатації та встановлено розмір відшкодування в розмірі 66 154,00 грн., а також з відповідача повинно бути стягнуто понесені витрати на поховання [PERSON] в сумі 25036,00 грн., витрати на поминання в день смерті, на 9 день, на 40 день та 1 рік після смерті в розмірі 57122,00 грн., на встановлення пам'ятника [PERSON] в сумі 14800,00 грн., витрати у зв'язку з втратою годувальника одноразово з 05.06.2008 року по 05.03.2012 року в сумі 74250,00 грн., а в наступному по 825,00 грн. щомісячно та моральну шкоду в розмірі 120 000,00 грн. В судове засідання представники позивачів [PERSON] та [PERSON] не з'явились, повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримали та просили винести рішення згідно діючого законодавства України. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, надав письмові заперечення та просив застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 05 червня 2008 року близько 04.00 год. сталось ДТП за участю водіїв [PERSON], який керував автомобілем «Камаз-5410» р.н. [NUMBER] з причепом-платформою «МАЗ-9386» р.н. [NUMBER], який рухався по вул. Героїв Праці у м. Харкові в напрямку вул. Шевченко зі швидкістю понад 40 км/год та [PERSON], що керував автомобілем «Шевроле-Лачетті» р.н. [NUMBER], який рухався в зустрічному напрямку, який в результаті загострення наявних в нього захворювань виїхав на зустрічну смугу проїжджої частини, де рухався автомобіль «Камаз-5510» під керуванням водія [PERSON] Згідно матеріалів справи, досліджених судом, автомобіль «Камаз-5410» р.н. [NUMBER] з причепом-платформою «МАЗ-9386» р.н. [NUMBER] належить [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не заперечується сторонами. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що під час ДТП 05.06.2008 року водій [PERSON] керував автомобілем «Камаз-5410» р.н. [NUMBER] з причепом-платформою «МАЗ-9386» р.н. [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу, посвідчення водія, подорожнього листа та товарно-транспортної накладної. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2013 року, в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], СК «Саламандра» про відшкодування матеріальних збитків в розмірі 237362 грн. та моральної шкоди 120000 грн. відмовлено. (а.с. 54-58, т.2). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07.11.2013 року , рішення Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2013 року залишено без змін. (а.с. 107-113, т.2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.04.2014 року, рішення Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07.11.2013 року у частині вирішення позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 145-147, т.2). Також, судом встановлено, що на момент ДТП 05.06.2008 року автомобіль «Шевроле-Лачетті» р.н. [NUMBER], яким керував померлий [PERSON] належав на праві власності [PERSON] (а.с. 21, т. 1). Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги від 24.07.2012 року, посвідчений ПН ХМНО Орловою О.М. Згідно даного правочину, усі права щодо вимоги про відшкодування шкоди внаслідок ДТП від 05.06.2008 року переходять до позивача [PERSON] Згідно досліджених доказів померлий [PERSON] в момент ДТП не мав при собі ані посвідчення водія, ані документів на транспортний засіб «Шевроле-Лачетті» р.н. [NUMBER], ані посвідчення особи. Також, згідно матеріалів кримінальної справи вбачається, що водій [PERSON] під час ДТП перебував у нетверезому стані згідно акту судово-медичного дослідження (а.с. 263-271, т.1). Звертаючись з позовними вимогами до суду позивачі зазначають, що відносно водія [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 286 КК України, яка постановою Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2011 року (а.с. 9, т.1) закрита у зв'язку з амністією, що є нереабілітуючою підставою. Вимогами ч.4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження не є доказом в розумінні ч.4 ст. 61 ЦПК України, а є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Згідно висновків комісійної авто технічної експертизи та транспортно - трасологічної експертизи від 30.12.2008 року, проведеної ХНІІСЕ ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса дії водія [PERSON] в даній дорожньо-транспортній пригоді 05.06.2008 року не відповідали вимогам п.п.11.4,10.1 ПДР України, та з технічної точки зору знаходились в причинному зв'язку з даним ДТП. Водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути зіткнення виконанням вимог п.п.12.3, 12.9 «б» ПДР України і в його діях не вбачається невідповідностей вимог ПДР України, які б знаходились з технічної точки зору в причинному зв'язку з даним ДТП. (а.с. 134-261, т.1) Також, за висновками експерта НДЕКЦ № 901 від 28.02.2011 року, водій [PERSON] в даній дорожньо-транспортній пригоді повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.9 «б», 34.1, 10.1, 11.4 ПДР України та мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 11.4, 34.1 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру, в його діях є невідповідності вимог п.п. 10.1,11.4,34.1 ПДР України, які з технічної точки зору знаходились в причинному зв'язку з настанням даного ДТП. Згідно цього ж висновку (№ 11), водій «КАМАЗ» [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 11.2, 12.3, 12.9 «б» ПДР України. (а.с. 24-25, т.2) За даними, які містяться у висновку автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 31.05.2010 року дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 12.9 «б», 34.1, 11.4,10.1 ПДР України та з технічної точки зору знаходились в причинному зв'язку з виникненням даної ДТП. Вданій дорожній обстановці дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.9 «б» ПДР в частині дотримання швидкісного режиму. Згідно даних, що вказані в показах свідків і викладені в постанові про призначення даної експертизи, що автопоїзд рухався на відділенні 1,5 м. від правого краю проїзної частини свого напрямку, його дії з технічної точки зору можуть розглядатися як такі, що знаходились в причинному зв'язку з даною ДТП, а саме невідповідність вимогам п.п. 12.3 ПДР в частині вибору прийомів керування направлення на уникнення ДТП. (а.с.30-34, т.2). Згідно матеріалів справи вбачається, що в діях водія [PERSON] встановлені порушення ПДР, який керував автомобілем «Шевроле-Лачетті», перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, без водійського посвідчення, документів на автомобіль та документів, які встановлюють його особу. Згідно даних трьох автотехнічних експертиз дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 12.9 «б», 34.1, 11.4,10.1 ПДР України та знаходились в причинному зв'язку з ДТП 05.06.2008 року. Таким чином, дослідивши вищезазначені експертизи, проаналізувавши висновки, викладені в них, матеріали справи та постанову Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2011 року про закриття кримінальної справи внаслідок акту про амністію, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у ДТП , яке сталося 05.06.2008 року доведена , але в даної ДТП винен також і [PERSON] , при цьому його вина значно більша , а тому суд вважає, що в процентному співвідношенні вина [PERSON] складає 10% , а вина [PERSON] - 90%. Відповідно до роз'яснень, викладених в Пленумі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в п. 6 зазначено, що «особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди ( п. 2.2. Правил дорожнього руху України)». Згідно матеріалів справи, відповідач [PERSON] уклав 11.01.2008 року строком на 1 рік до 10.01.2009 року з СК «Саламандра» договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застрахувавши автомобілі «Камаз-5410» р.н. [NUMBER] та «МАЗ-9386» р.н. [NUMBER], про що свідчать поліси № ВВ/1406103 та № ВВ/1406102. (а.с. 288-289, т.1). Оскільки у страховій компанії була застрахована відповідальність власника та [PERSON] , які не є відповідальними за завдану майнову шкоду, то у страховика не виникає обов'язку по відшкодуванню шкоди лише у зв'язку з тим, що ДТП трапилося за участю забезпеченого транспортного засобу, а тому обов'язок щодо відшкодування шкоди відповідно до приписів ст. 1166 ЦК України повинен покладатися на [PERSON] відповідно до ступеню його вини, але позовна давність сплила і застосуванню за цією вимогою підлягає ст. 267 ЦК України. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що згідно матеріалів кримінальної справи (а.с. 172-180, т. 1) саме [PERSON] визнаний цивільним позивачем по кримінальний справі по факту ДТП 05.06.2008 року та ним було подано цивільний позов про відшкодування шкоди. Даних про те, що позивачі звертались до органу досудового розслідування з заявами про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП суду не надано. Пред'являючи вимоги про відшкодування шкоди до відповідача в розмірі 183 112,00 грн., позивачі зазначають, що ця сума складається з: - пошкодження автомобіля «Шевроле-Лачетті» р.н. [NUMBER] в розмірі 66154 грн.; - витрат на поховання - 25036 грн.; - витрат на поминання - 57122 грн.; - витрат на встановлення пам'ятника - 14800 грн.; - втрати годувальника на 2 неповнолітніх дітей в розмірі щомісячного прожиткового мінімуму 825 грн. на кожного до їх повноліття за період з 05.06.2008 року по 05.03.2012 року - 74250 грн. Позивачами безпідставно визначено суму відшкодування витрат на поховання, організацію поминальних обідів, та безпідставно визначено особу, яка повинна відшкодувати зазначені витрати. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013р. № 4, страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону України» Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» . При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно - курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії. При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та враховувати відповідні роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з відповідними змінами та доповненнями). Як вбачається із змісту позовної заяви, а також матеріалів справи, позивачем безпідставно визначено розмір витрат на поховання, а також без законної на те підстави включено до позовних вимог вартість відшкодування поминальних обідів. Крім того, позовні вимоги не відповідають положенням Постанови Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 року №45 "Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання" та вимогам ст. 1201 ЦК України. Вимоги позивачів щодо стягнення витрат у зв'язку зі втратою годувальника на двох неповнолітніх дітей в розмірі щомісячного прожиткового мінімуму 825 грн. на кожного до їх повноліття за період з 05.06.2008 року по 05.03.2012 року - 74250 грн. суд вважає також безпідставними та необґрунтованими з підстав, наведених раніше. Відповідно до вимог ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Суду під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження того, що померлий [PERSON] працював та отримував заробітну платню до ДТП, дані про звернення позивачів до органів, які повинні призначати пенсію у зв'язку зі втратою годувальника суду не надані, і суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог за безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача - водія [PERSON], суд вважає, що такі вимоги задоволенню підлягають частково з наступних підстав. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди ", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2011 року, кримінальну справу у відношенні [PERSON] закрито на підставі п. 4 ст. 6 п. «в» ст.. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році», його звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України. Амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання певної категорії осіб, визнаних винними у вчиненні злочину. Тобто, відповідача [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі закону про амністію, що є нереабілітуючою підставою. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема,враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачами розмір відшкодування моральної шкоди по 20000грн кожному позивачу є надмірним. Суд враховує обставини по справі, ступень вини [PERSON] (10%) та вважає , що з виниклим ДТП позивачам були спричинені моральні страждання, стресова ситуація внаслідок смерті [PERSON], який також винен в ДТП (його вина 90%), що безумовно змінило їх нормальний життєвий ритм, але інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті ,тощо) не надано. Тому суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди, за вказаних обставин, є відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 гривень кожному з відповідачів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial