Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" (далі банк), який згодом уточнила, про зобов'язання банку зарахувати внесену суму 25.06.2014 року у розмірі 1983,59 грн. на кредитну картку [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості кредитом; визнати незаконними дії банку щодо списання 10.06.2014 року із кредитної картки [NUMBER] суми у розмірі 6500.48 грн. та всіх нарахованих щодо неї відсотків та штрафних санкції, стягнення моральної шкоди у розмірі 8300 грн. та витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 4300 грн. В обґрунтування вимог позивачка вказала, що у лютому 2014 року між нею та банком було укладено договір кредиту, який складався із заяви-анкети позичальника та Правил надання банківських послуг. Сума кредитного ліміту становила 2100 грн. Станом на 05.06 2014 року заборгованість по її кредитній карті становила 1983,59 грн. 10.06.2014 року з її кредитного рахунку банком без її відома списано 6500,48 грн., внаслідок чого заборгованості становила 8484,07 грн. (1983,59+6500,48). 25.06.2014 року нею було внесено на кредитну карту суму для погашення кредиту на суму 1983,59 грн. Посилаючись на те, що вона не здійснювала будь-яких проплат з кредитної картки на суму 6500,48 грн., вказане списання здійснено без її згоди та понад встановлений ліміт кредиту, просить позов задовольнити. Крім того, вказує, що неправомірними діями банку їй завдана моральна шкода, яка виразилась у погіршення стану її здоров'я, порушенні звичного ритму життя та яку вона оцінює у 8300 грн. До початку судового розгляду справи до участі у справі був залучений в якості третьої особи [PERSON] У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, зіславшись на доводи викладені у ньому. Представник банку позов не визнала та пояснила, що власник картки несе відповідальність за всі операції, що здійснюються з картами, в тому числі наданими банком його довіреними особами. Кредитна картка [PERSON] була авторизована в акаунті [PERSON] та додана в інтерфейс LiqPay, а тому [PERSON] є довіреною особою [PERSON] 10.06.2014 року банком в рахунок погашення боргу [PERSON] списано з кредитної карти [PERSON] [NUMBER] 6500,48 грн. Вважає, що оскаржувані дії банку є правомірними, а тому у задоволенні позову просить відмовити. [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. Судом встановлено, що 04 лютому 2014 року між [PERSON] та банком було укладено договір кредиту, який складається із заяви-анкети приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Правил надання банківських послуг, що визнається сторонами спору та підтверджується заявою-анкетою від 04.02.2014 року. Сторонами не заперечується, що сума кредитного ліміту [PERSON] становила 2100 грн. Із виписки по рахунку позивачки встановлено, що станом на 05.06.2014 року заборгованість по кредитній картці [PERSON] становила 1983,59 грн. 10.06.2014 року банком з її кредитного рахунку списано 6500, 48 грн. як службова операція на підставі "Службової записки 6814970 перевід", внаслідок чого виникла заборгованість на суму 8484,07 грн. (1983,59+6500,48). Із службової записки 6814970 від 11.06.2014 року вбачається, що 14.04.2014 року було виявлено прогалину в старому інтерфейсі LiqPay, а саме те, що кошти клієнти отримують двічі. Внаслідок чого і здійснено списання банком коштів, якими клієнт скористався двічі. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується банком, що спірна сума коштів 6500,48 грн., які списані з кредитного рахунку позивача 11.06.2014 року на підставі службової записки від 11.06.2014 року, були списані на погашення заборгованості по картрахунку [PERSON] 25.06.2014 року [PERSON] внесла на кредитну картку кошти для погашення кредиту у розмірі 1983,59 грн. Вказані обставини справи визнаються сторонами спору та в силу вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи , дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст. 1071 ЦК банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Встановлено та визнається сторонами спору, що спірна сума коштів була списана банком з рахунку позивачки [PERSON] на погашення боргу [PERSON] перед банком. [PERSON] не була стороною договору укладеного між банком та [PERSON], поручителем чи повіреною особою, не була ознайомленна з умовами договору, а тому не повинна відповідати перед банком за зобов'язаннями [PERSON] Крім того, вказані зобов'язання не були погодженні і у договорі між банком та [PERSON] Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що діями банку порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом визнання дій банку щодо списання з рахунку позивача коштів у розмірі 6500,48 грн. згідно службової записки для погашення заборгованості [PERSON] неправомірними та зобов'язання банку зарахувати внесену суму 25.06.2014 року у розмірі 1983,59 грн. на кредитну картку [PERSON] за [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за кредитом [PERSON] Банком не представлено, а судом не здобуто доказів на підтвердження правомірності своїх дій та спростування доводів позивача. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доводи банку про те, що [PERSON] в своєму акаунті авторизував картку [PERSON], шляхом введення номеру картки, терміну її дії є безпідставними, оскільки вказана авторизація не дає підстави банку списувати з такої картки кошти для погашення заборгованості третіх осіб, без згоди власника картки. Безпідставними є посилання банку на вимоги п. 2.1.1.3.5 Умов та правил використання платіжних карток, щодо повноважень банку здійснювати списання грошових коштів клієнта за зобов'язаннями третіх осіб, де клієнт є заставодавцем (договірне списання), оскільки у даному випадку [PERSON] не була заставодавцем за зобов'язаннями [PERSON] Суд не приймає до уваги посилання банку на вимоги п. 2.1.1.7.4 Умов та правил використання платіжних карток, що власник картки несе відповідальність за всі операції, що здійснюються з картами, в тому числі наданими банком його довіреними особами, так я у даному випадку мало місце списання грошових коштів з рахунку позивачки не третьою особою, а самим банком щодо погашення заборгованості [PERSON] Крім того, [PERSON] в силу вимог п. 1.1.1. 29 даних Умов та Правил не є довіреною особою [PERSON] Так, відповідно до вимог п.1.1.1.29 Правил, довірена особа власника платіжної картки -це фізична особа, визначена у договорі між клієнтом та банком, якій клієнт довірив здійснення операції по картрахунку шляхом надання додаткової карти. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, згідно з вимогами ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Разом з тим, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За правилами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору випливають із договірних відносин та ЗУ "Про захист прав споживачів". За правилам ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Зі змісту договору вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення умов договору й спеціальною нормою ЦК України. Крім того, позивачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди, ушкодження здоров'я, та причинно-наслідкового зв'язку між погіршення стану здоров'я і неправомірними діями відповідача. Суд також вважає, що до задоволення не підлягають вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справи у п. 48 Постанови "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" за №10 від 17.10.2014, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують оплату вказаних послуг на суму 4300 грн. Посилання адвоката на книгу обліку доходів та витрат суд не приймає до уваги, оскільки вказана книга відображає доходи та витрати адвоката, а не витрати яких фактично понесла позивачка як сторона спору.

Outcome: partial