Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з вказаним позовом та після уточнення позовних вимог просила визнати дії ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Орджонікідзевського відділення Харківської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» із ненадання їй як споживачу фінансових послуг в чіткий, однозначний і зрозумілий спосіб інформації в письмовій формі про умови валютного кредитування, про порядок дострокового погашення частини кредиту до та під час укладення договору кредиту № 835/10-27/15/7-106 від 21 грудня 2007 року, а також щодо підвищення процентної ставки та зміни порядку погашення сум основної заборгованості шляхом відстрочення на 6 років 9 місяців, що призвело до збільшення відповідальності за договором кредиту № 835/10-27/15/7-106 від 21 грудня 2007 року - незаконними, тобто такими, що порушують права споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», та такими, що порушують Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. Також просила визнати недійсним зазначений договір кредиту та застосувати наслідки його недійсності шляхом визнання всіх договорів, які укладались у його забезпечення недійсними. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 21 грудня 2007 року між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі за текстом - Банк)), в особі начальника Орджонікідзевського відділення Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 835/10-27/15/7-106. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного Договору позивачем Банку була надана інформація про її фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів нею була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, які передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит, у сумі 34 487,03 (тридцять чотири тисячі чотириста вісімдесят сім дол. США 03 центів), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 (тринадцять) процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, який визначений в цьому ж пункті Договору, з кінцевим терміном погашення до 20 грудня 2017 року. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором банк уклав такі угоди: іпотечний договір № 835/13-27/15/7-102 від 21 грудня 2007 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) і [PERSON] (Іпотекодавець), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8565, згідно до п.п. 1.1 та 1.2 якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю предмет іпотеки - майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру № 47 загальною площею 59,67 кв.м., що знаходиться на 8 поверсі житлового будинку №1 та будується за адресою: [ADDRESS], вартістю 53 703,00 доларів США, в еквіваленті - 271 200,15 грн., в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту; договір поруки № 835/14-27/15/7-054 від 21 грудня 2007 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та третьою особою [PERSON] (Поручитель), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8562, згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту; договір поруки № 835/14-27/15/7-055 від 21 грудня 2007 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та третьою особою [PERSON] (Поручитель), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8564, згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту; договір поруки № 835/14-27/15/7-056 від 21 грудня 2007 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та третьою особою ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» (теперішня назва ПАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1») (Поручитель), згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту. Позивач зазначила, що в порушення п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець не повідомив її як споживача у письмовій формі про кредитні умови, що підтверджує попередня інформація про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на первинному ринку від 22.12.2007 року, яка підписана позивачем вже після укладення спірного договору кредиту, окрім того, містить не вичерпну інформацію про умови кредитування, яку навмисно викладено у незручній та незрозумілій формі, занадто дрібним шрифтом непомітно задля того, щоб споживач не звернула на важливі для неї моменти увагу, а також взагалі відсутнє роз'яснення того, що кредит може набагато подорожчати у випадку зростання курсу валют і попередження, що дані витрати потягне саме споживач. Також, позивач вважає, що банк не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті йому як резиденту України без індивідуальної ліцензії НБУ тому, що грошевою одиницею України є гривня єдиним законним способом платежу для проведення розрахунків між резидентами на території України служить гривня. Позивач мотивує свої вимоги тим, що при наданні банком позивачу кредиту у доларах США були порушені наступні норми чинного законодавства: Ст. 99 Конституції України, де зазначено, що грошовою одиницею України є гривня; ст. 524 ЦК України де передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Проте, навіть у такому випадку, грошове зобов'язання виражається в договорі в національній валюті України - гривні, що повністю відповідає імперативним приписам ч. 1 ст. 524 ЦК України; ст. 35 Закону України "Про Національний банк України" гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Позивач зазначає, що стосовно зобов'язання в іноземній валюті, потрібно звернутись до норм Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 р. (надалі - Декрет), який з урахуванням приписів ст. 7 ГК України, ст. 4 ЦК України є одним із джерел регулювання правовідносин у цій сфері. Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з вищезазначеним Декретом. Згідно із п.п. в, г ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальної ліцензії потребують в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Надання банком грошових коштів (кредиту) та проведення позичальником дій, спрямованих на виконання зобов'язання в іноземній валюті (оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій, тощо), за своєю правовою природою є валютною операцією, а отже, потребує наявності у банку індивідуальної ліцензії. Таким чином, отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх повернення позичальником, а також використання іноземної валюти як засобу платежу. Позивач зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 5 Декрету, п.1.10 Положення Національного банку України «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» № 483 від 14.10.2004 р. одержання індивідуальної ліцензії однією зі сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Позивач також посилається на те, що порушені права, як споживача, при укладенні спірного договору, відповідно до норм ст. 3 ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість, сумлінність. Умови Договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг - позивача. Несправедливим є, зокрема умови кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США, що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач переводить на позивача - позичальника за кредитним договором і споживачем кредитних послуг, що є порушенням частини 3 ст. 13 ЦК України. Використання банком долара США, як предмета кредитування, значно погіршує положення Позивача, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг) у разі настання певних подій, що надає право для позивача , відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання кредитного договору в цілому недійсним. Спірний кредитний договір не містить відповідальності сторони, як того вимагає ч. 2 ст. 345 ГК України і зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимоги чинного законодавства не виконанні. А згідно ст. 236 ЦК України договір визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Позивач вважає необхідним повернення сторін в початковий стан для застосування розрахунку курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту оскільки істотно змінилися обставини якими керувались сторони при укладенні договору, відносно виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити, в зв'язку з чим значно погіршало фінансове становище позивача. Окрім того, позивач [PERSON] в уточненому позові зазначає, що Банк самостійно змінив процентну ставку в бік збільшення. Однак, згідно п.2.6. кредитного договору, такі дії повинні бути письмово погоджені з Поручителями [PERSON] та [PERSON] та про це повинен бути завчасно письмово повідомлений Позичальник, а також результатом таких суттєвих змін умов кредитного договору має бути укладення та підписання додаткової угоди. Порушуючи вимоги ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору і зміни відсоткової ставки), ст. 1056-1 ЦК України та умов кредитного договору, Банком позивача не було повідомлено про підвищення відсоткової ставки, Поручителі також не знають про наведені обставини та не надавали згоди на такі суттєві зміни умов Кредитного договору, бо це тягне за собою збільшення їх відповідальності. Позивач також вказує на те, що після того як 13 березня 2008 року нею було достроково погашено частину кредиту, відповідач в односторонньому порядку змінив умови спірної кредитної угоди, а саме порядок погашення суми тіла кредиту, переглянув графік погашення кредиту без зміни строку, на який надано кредит, шляхом відстрочення сплати тіла кредиту на шість років дев'ять місяців, збільшивши при цьому зобов'язання [PERSON] на 3 500,56 дол. США (7 709,30 дол. США - 4 208,74 дол. США = 3 500,56 дол. США), що підтверджується наданим письмовим розрахунком. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому порядку. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та надала письмові пояснення. Додатково зазначила, що позивач [PERSON] є пенсіонеркою, інвалідом ІІІ групи, не працює, не має прострочення по сплаті своїх зобов'язань за спірним договором кредиту. Позивач неодноразово зверталась до банка в усній формі з проханням запропонувати їй прийнятні умови для виконання своїх зобов'язань за спірним кредитним договором, посилаючись на скрутне фінансове становище та це було безрезультатним. Оскільки [PERSON] не є фахівцем в галузі права, їй не було відомо про наявність порушень з боку відповідача як під час укладення договору кредиту, так і під час його виконання, тому остання не розуміла як треба діяти. Оскільки Позивач дізналась про порушення своїх прав тільки в січні 2014 року, а про підвищення процентної ставки та зміну умов сплати кредиту - тільки підчас слухання даної справи в суді, то з цього моменту відраховується початок перебігу позовної давності, який на час подання даної позовної заяви не збіг. 06 травня 2014 року та 04 серпня 2014 року [PERSON] письмово звернулась до ПАТ «Укрсоцбанк» з пропозиціями вирішити ситуацію, яка склалась щодо кредитного договору мирним шляхом, на що отримала відповідь від 16 червня 2014 року № 17290/06-8725, яка свідчить про необ'єктивний розгляд її звернення, оскільки там іде мова про прострочення виконання нею зобов'язань по сплаті відсотків, а такої заборгованості не існує, оскільки позивач є добросовісним споживачем і ніколи не допускала таких прострочень. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо позову у повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Надав письмові заперечення,в яких зазначено, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Банк мав право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Надання Банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Банку Національним банком України, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Крім того, при укладанні договору Банком не було порушено принцип справедливості. Під час укладання спірного Кредитного договору будь-яких заяв та пропозицій, щодо зміни умов Кредитного договору від Позивача до банку не надходило. Позичальник своїм підписом засвідчив свою згоду з умовами цього договору. Щодо надання [PERSON] інформації про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на первинному ринку вже після укладення спірного кредитного договору, а саме 22.12.2007 року пояснив, що це технічна помилка, в дійсності дана інформація надавалась позивачу 21.12.2007 року. Крім того, представник Банку у своїх запереченнях проти позову, посилався і на те, що позов також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем порушено строк позовної давності на звернення до суду. Треті особи, поручителі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились. Від них до суду надійшли заяви, в яких вони просить справу слухати за їх відсутності та задовольнити уточнені позовні вимоги повністю. Додатково зазначили, що договори поруки, які було ними підписано, вони вважали формальністю, бо так їм роз'яснив працівник Банку. Договір кредиту забезпечено іпотечним договором, а саме квартирою, яка купувалась на кредитні кошти, тому ніяких фінансових ризиків поручителі не відчували. Окрім того, їх ніхто не попереджав про можливі правові наслідки, які вони могли б понести у випадку невиконання [PERSON] своїх обов'язків за договором кредиту від 21.12.2007 року. Щодо підвищення відсоткової ставки за спірним договором кредиту вони також не були проінформовані Банком та своєї згоди на це не надавали, ніяких додаткових угод не підписували. Представник третьої особи ПАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений, надав суду заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, належним чином сповіщена, надала суду заяву, в якій вона просить справу слухати за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі за текстом - Банк)), в особі начальника Орджонікідзевського відділення Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 835/10-27/15/7-106. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит, у сумі 34 487,03 (тридцять чотири тисячі чотириста вісімдесят сім дол. США 03 центів), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 (тринадцять) процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, який визначений в цьому ж пункті Договору, з кінцевим терміном погашення до 20 грудня 2017 року. 21 грудня 2007 р. на забезпечення цього договору укладено іпотечний договір № 835/13-27/15/7-102 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) і [PERSON] (Іпотекодавець), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8565. Згідно до п.п. 1.1 та 1.2 якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю предмет іпотеки - майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру № 47 загальною площею 59,67 кв.м., що знаходиться на 8 поверсі житлового будинку № 1 та будується за адресою: [ADDRESS], вартістю 53 703,00 доларів США, в еквіваленті - 271 200,15 грн., в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту; 21 грудня 2007 р. укладений договір поруки № 835/14-27/15/7-054 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та третьою особою [PERSON] (Поручитель), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8562, згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту; 21 грудня 2007 р. укладений договір поруки № 835/14-27/15/7-055 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та третьою особою [PERSON] (Поручитель), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 8564, згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту; 21 грудня 2007 р. укладений договір поруки № 835/14-27/15/7-056 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та третьою особою ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» (теперішня назва ПАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1») (Поручитель), згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту. Позивач стверджує, що у відповідача при укладенні спірного договору була відсутня індивідуальна ліцензія національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Відповідачем до справи індивідуальної ліцензії додано не було. Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанням допускається у випадках і в порядку, встановлених законом. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 1 « Про судове рішення у цивільній справі» зазначено , що згідно з частиною першою ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземний валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадах і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 1593 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Стаття 47 Закону України « Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функцій банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 даного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, а також використання готівкою іноземної валюти на території України може бути за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка видається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного Банку України. Згідно п. «г» ч. 4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції ст. 5 Декрету вказує, що ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч.5 ст.5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями) у випадках, передбачених законами України. Згідно п. 1.1 спірного кредитного договору банк здійснює видачу кредиту позичальнику в іноземній валюті в сумі 34 487,03 доларів США. З спірного договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів, без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним. Отримувачем за валютною операцією на отримання кредиту є позичальник [PERSON], так як банк надає на користь позичальників суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник [PERSON] має право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Крім того, згідно п.1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу. [PERSON] в свою чергу, використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, п.п. 3.3.9 кредитного договору зазначено обов'язок позивача погашати кредит із нарахованими процентами в порядку, визначеному п. 1.1 договору кредиту. Пунктом 1.1. договору кредиту передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця в розмірі та строки, визначені у цьому пункті - графіку платежів. Графік платежів передбачає погашення заборгованості в іноземній валюті - доларах США. Так само і сплата процентів згідно до п. 2.4.1 договору кредиту повинна здійснюватись щомісячно у валюті кредиту на рахунок, відкритий банком позичальнику. Отже, сторонами у вказаному пункті договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту, як засіб платежу. Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 р., поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно п. 1.1 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі, сплати мита інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України сплати платежів за охорону та супроводження підакційних і транзитних товарів митними органами: оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам які виїжджають у приватних справах та в службове відрядження. З урахуванням змісту кредитного договору, сторони повинні були отримати дві індивідуальні ліцензії: - індивідуальну ліцензію на видачу і отримання кредитних коштів у валюті згідно п. «в» ч.4 ст.5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 р. Банк-відповідач, як агент валютного контролю, повинний здійснювати спостереження за тим, щоб резиденти України не здійснювали розрахунків в іноземній валюті один з одним через нього. Як кредитна установа, а тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентам України. Отже, укладання спірного Договору суперечить Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 р. тобто чинному законодавству України. Таким чином, видача банком - агентом валютного контролю - кредиту резидентові України в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов'язків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище п. 2 ст.13 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993р., за що ст. 16 ч. 2 абзацом 4 ті ж Декрети КМУ №15-93 від 19.02.1993 р., передбачає відповідальність у вигляді позбавлення генеральної ліцензії Національного банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом в розмірі, що встановлюється Національним банком України. У зв'язку з тим, що згадані вище норми забороняють надання кредиту в іноземній валюті. Як вбачається з пункту 1.3. глави 1 Положення про валютний контроль використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Отже, [PERSON] законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом внесення доларів США в касу банку. Як вище вказано, єдиним законним засобом для проведення розрахунків між резидентами на території України служить гривна. Одночасно, сторонам в договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті, що відповідає нормам ч.1 ст. 524 ЦК України, де вказано, що ціна є істотною умовою господарського договору і відзначається в договорі в гривнах. У іноземній валюті можуть визначатися ціни в зовнішньоекономічних договорах (контрактах) за наявності згоди сторін. Дана ліцензія у сторін відсутня, хоча вона була необхідною умовою для законності кредитної операції, незалежно від суми кредиту і терміну його повернення позичальником. Оплата позивачем боргу за час прострочення пені і штрафу, стягнення яких в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засоби платежу. Проте, вказана індивідуальна ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого застосування долара США як платіжної одиниці за договором кредиту суперечить п. «г» ч.4 ст.5 Декрету KМУ і Положення НБУ № 275. Наявність генеральної ліцензії на валютні операції (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями), про що вказано в поясненнях і запереченнях кредитора - відповідача не звільняє кредитора і позичальника від обов'язку отримувати індивідуальну ліцензію згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, і не робить укладений кредитний договір законним. Відповідачем не надані докази, що підтверджували б отримання останнім відповідної індивідуальної ліцензії для надання - отримання резидентами України кредитних коштів у валюті, і використання такої іноземної валюти в Україні як платіжні засоби. Видана банку генеральна ліцензія не передбачає видачу кредитів в інвалюті юридичним і фізичним особам. Згідно ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», операції з валютними цінностями (п.1 ч. 2 ст. 47 Закону) не належать до кредитних операцій. Як відмічено в «Положенні про порядок і умови торгівлі іноземною валютою», затвердженому Постановою Правління НБУ від 29.08.2006 р. № 281, - надання і отримання резидентами фінансових кредитів і позик є валютною операцією, що пов'язана з рухом капіталу (п.12 розд. І Положення). Права позивача, як споживача, також порушені, при укладанні спірного договору. Відповідно до норм ст. 3 ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість, сумлінність. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачів кредитних послуг - позивача. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору, що є способом зловживання правом, є порушення частини 3 статті 13 ЦК України. Таким чином, використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, є внесенням до кредитного договору пункту, що значно погіршує положення позивача, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг), у разі настання певних подій, що надає право для позивача, відповідно до п. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Одержувачем за валютною операцією - отримання кредиту в іноземній валюті є позивач. Умови кредитного договору про надання позичальникові споживчого кредиту в іноземній валюті - доларах США, не відповідають вимогам закону. Кредитний договір є двостороннім договором. Спірний кредитний договір не містить відповідальності сторони, як того вимагає ч.2 ст.345 ГК України і зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов'язковість внесення до умов кредитного договору умови про відповідальність сторін, і зокрема умови про відповідальність кредитора, не виконано. Момент здійснення договору стороною (сторонами) вимог ч.1 ст.215 ЦК України, які встановлені ч. 1,3,5,6 ЦК України. Зміст кредитного договору повинен відповідати вимогам закону, і відсутність в змісті оспорюваного кредитного договору умови про відповідальність кредитора таким вимогам не відповідає. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відносно необхідності при поверненні сторін в початковий стан застосувати розрахунок курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту. Отже, істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, відносно виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити , в зв'язку з чим значно погіршився фінансовий стан позивача. В договорі не визначена сторона, яка несе ризик у разі знецінення тієї або іншої валюти. З наведеного вбачається, що чинним на момент укладання спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету. Окрім того, як зазначає позивач [PERSON], вона є споживачем фінансових послуг у правовідношеннях з Банком за спірним договором кредиту, яким за Класифікацією індивідуального споживання за цілями, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України № 480 від 29.12.2007 р. присвоєний код 12.6.2.1. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, що Банком зроблено не було, а додана представником Банку та долучена до матеріалів справи (а.с. 56-57 т. 1) попередня інформація про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на первинному ринку надана споживачу фінансових послуг [PERSON] вже після укладення спірного кредитного договору, а саме 22.12.2007 року, окрім того містить не вичерпну інформацію про умови кредитування, навмисно викладено у незручній та незрозумілій формі, занадто дрібним шрифтом непомітно задля того, щоб споживач не звернув на важливі для нього моменти увагу, а також взагалі відсутнє роз'яснення того, що кредит може набагато подорожчати у випадку зростання курсу валют і попередження, що дані витрати потягне саме споживач. Такі дії Банку завели [PERSON] в оману, тому остання не змогла зробити свідомий вибір. У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Під нечесною підприємницькою практикою зокрема, розуміється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно із ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропозиції продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Під продукцією розуміється будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. 03 березня 2014 року за клопотанням представника позивача було витребувано ряд документів, з яких вбачається, що Банк самостійно змінив процентну ставку в бік збільшення, при чому як зазначено в п.2.6. кредитного договору, такі дії повинні бути письмово погоджені з Поручителями [PERSON] та [PERSON], які є третіми особами у справі, про це повинен бути завчасно письмово повідомлений Позичальник, а також результатом таких суттєвих змін умов кредитного договору має бути укладення та підписання додаткової угоди. Позивача не було повідомлено про підвищення відсоткової ставки, Поручителі також не знають про наведені обставини та не надавали згоди на такі суттєві зміни умов Кредитного договору, бо це тягне за собою збільшення їх відповідальності, про що зазначили в своїх письмових заявах. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору і зміни відсоткової ставки), у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Окрім того, дії Банка суперечать вимогам ст. 1056-1 ЦК України та підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки є безпідставним, тим паче, що при підвищенні відсоткової ставки Відповідачем не була дотримана визначена договором процедура її підвищення. А саме, як вбачається з п.п. 2.6.1. п.2.6. статті 2 договору кредиту про намір змінити розмір процентів Кредитор зобов'язаний повідомити Позичальника не пізніше, ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. Відповідачем не додано доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги відносно неповідомлення позивача та третіх осіб поручителів щодо підвищення відсоткової ставки, також не додано витребуваних додаткових угод з цього приводу. А твердження Відповідача, що кореспонденцію знищено не є доказом того, що з боку Банка виконано взяті на себе зобов'язання повідомити споживача та поручителів щодо зміни умов договору кредиту. Також, з витребуваних у Банка документів, які долучені до матеріалів даної справи вбачається, що скориставшись своїм правом, передбаченим п.п. 3.4.1. кредитного договору, кредиту 13 березня 2008 року позивачем було достроково погашено частину кредиту, за що вона вимушена була сплатити комісію в розмірі 1% від суми достроково погашеної частини тіла кредиту. У зв'язку з наведеними обставинами сума кредиту зменшилась до 6 623,22 доларів США, після чого Банк переглянув графік погашення кредиту без зміни строку, на який надано кредит, шляхом відстрочення сплати тіла кредиту на шість років дев'ять місяців, при чому з боку [PERSON] таких вимог та побажань не було, а Банком не надано доказів щодо підтвердження такого волевиявлення позивача. Спірним кредитним договором передбачено просту схему погашення суми кредиту та відсотків за його користування, тобто сума щомісячного платежу складається з незмінної частини тіла кредиту, розбитої на весь час строку дії договору (287,39 дол. США), та суми відсотків за користування кредитом, нарахованих на залишок заборгованості. Ніяких змін умов договору кредиту, в тому числі щодо зміни порядку погашення сум основної заборгованості сторонами не вносилось, тому після дострокового погашення частини суми кредиту, сума яка залишиласть до сплати (6 623,22 доларів США) згідно п.1.1. статті 1 розбивається на рівні частини на весь строк дії договору з квітня 2008 року по грудень 2017 року. Таким чином, сума кредиту поступово зменшується та відповідно відсотки за користування кредитом також зменшуються. Або ж необхідно було Банку запропонувати зменшити строк повернення кредиту. Позивачем самостійно зроблено розрахунок погашення кредитної заборгованості, який повинен був розрахувати Банк згідно умов договору. Із зазначеного розрахунку вбачається, нараховані проценти за користування кредитом за весь період дії договору кредиту складають 4 208,74 дол. США. Із графіку, запропонованого Банком, де шість років дев'ять місяців сплачуються лише відсотки і тільки останні два роки тіло кредиту, сума нарахованих відсотків за весь період дії договору складають 7 709,30 дол. США. Тобто з даного розрахунку наглядно видно наскільки збільшились зобов'язання позивача за спірним договором кредиту. Відповідач в черговий раз порушуючи Закон України «Про захист прав споживачів» в односторонньому порядку змінив умови спірної кредитної угоди, а саме порядок погашення суми тіла кредиту, збільшивши при цьому мої зобов'язання на 3 500,56 дол. США (7 709,30 дол. США - 4 208,74 дол. США = 3 500,56 дол. США). Дострокового повертаючи частину кредиту, позивач вважала, що таким чином зменшить свої зобов'язання за кредитним договором, при цьому все ж таки була вимушена сплатити штрафні санкції. Але її сподівання не виправдались, бо Відповідач шляхом застосування нечесної підприємницької практики ввів її в оману, оскільки укладаючи кредитну угоду, споживач була впевнена, що зможе використати прогарантоване законодавством про захист прав споживача право на дострокове повернення частини кредиту з метою зменшення об'єму відповідальності за кредитними зобов'язаннями. Таким чином, Банк не тільки зобов'язав позивача сплатити 1% від суми достроково погашеної частини тіла кредиту, а також зробив перерахунок подальших платежів за кредитним договором на виключно свою користь, прирікаючи Позичальника на додаткові витрати. Отже, самовільне незаконне підвищення процентної ставки з порушенням діючого законодавства України, самостійна зміна умов кредитного договору щодо порядку сплати відсотків та повернення кредиту та зростання вартості самого кредиту у відповідності з курсом НБУ на дату чергового погашення заборгованості, потягло наслідок - збільшення розміру відповідальності за кредитом, в результаті чого суттєво погіршилось матеріальне становище позичальника, оскільки [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 34 487,03 доларів США., змушена повертати набагато більше, а відповідач отримає більший прибуток. Ні з кредитного договору, ні з інших пов'язаних угод, не випливає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена сторона - це позивач. Тому спірні договори підлягають визнанню недійсними, поверненню сторони в початковий стан. Крім того, якщо відповідальність відповідно до основного договору за своїм обсягом збільшується, то порука припиняється ст. 559 ЦК України. Відповідач повинен був зробити переоцінку вартості іпотечного майна, але цього не зробив, тобто вартість іпотеки залишилась незміною, що також порушує права Позивача, як споживача за кредитним договором, оскільки на сьогоднішній час вартість іпотечного нерухомого майна значно збільшилась у зв'язку з збільшенням курсу валют. Через обставини, які збільшили вартість споживчого кредиту, збільшився обсяг відповідальності поручителів [PERSON], [PERSON] і ПАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1», що є підставою вважати іпотечний договір та договори поруки недійсними. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВГСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюванним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Отже, оспорюванні кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Стаття 216 ЦК України встановлює, що кожна із сторін за кредитним договором зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним з моменту його здійснення. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 648 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За таких обставин, іпотечний договір та три договори поруки підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України. Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11. 2008 р. "Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК Українисуди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК України про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли, сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину,зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з зацікавленості позивача, щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивач заставив належне йому нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відповідний запис. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки Позивач дізналась про порушення своїх прав тільки в січні 2014 року, а про підвищення процентної ставки та зміну умов сплати кредиту тільки підчас слухання даної справи в суді, то з цього моменту відраховується початок перебігу позовної давності, який на час подання даної позовної заяви не збіг. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась до ПАТ «Укрсоцбанк» з пропозицією вирішити спір мирним шляхом, але отримала негативну відповідь, яка свідчить про не об'єктивний розгляд її звернення, оскільки Банк запропонував такі, умови, які не співпадають з дійсністю, бо наприклад розстрочення заборгованості не можливе, бо заборгованості не існує, оскільки позивач є добросовісним платником та ніколи не допускала прострочень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved