Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

28 лютого 2017 року [PERSON] в рамках кримінального провадження № 12015040000000808 відносно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України звернулася до суду з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди завданої злочином. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що 22 серпня 2015 року о 21.10 год., відповідач [PERSON] , керуючи справним транспортним засобом ЗАЗ-110307, д.н.з. [NUMBER] (який належить відповідачу - Політична партія «Українська народна партія»), рухався автошляхом Знаменівка-Луганськ-Ізварино з боку м. Павлоград до м. Дніпропетровська. Під час руху на 229 км+200 м по цій трасі, [PERSON] проявляючи злочинну недбалість, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змін, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру, в умовах недостатньої видимості, не обрав безпечну швидкість руху, при виявленні пішохода [PERSON] , який переходив дорогу з права наліво по напрямку руху автомобіля, своєчасно не застосував заходів до зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода [PERSON] внаслідок цієї ДТП пішохід [PERSON] отримав численні травми, від яких загинув. Тим самим відповідач [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, його вина підтверджується матеріалами кримінального провадження № 12015040000000808. Позивач [PERSON] вказує на те, що вона є рідною донькою загиблого [PERSON] , у кримінальному провадженні відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України її визнано потерпілою, в результаті гибелі батька їй спричинено моральну шкоду. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких вона, [PERSON] зазнала у зв`язку з загибеллю батька через необачні дії відповідача [PERSON] , який не дотримався правил дорожнього руху; загибель близької людини призвела до різкої зміни її психологічного стану, оскільки вона тривалий час перебувала у стані великого стресу, їй важку було займатися похованням батька; крім того, без діда залишилися онуки. Позивач наголошує на тому, що відповідач [PERSON] за свої дії навіть не вибачився, не виразив слів почуття, у вчиненому своєї провини не визнав. Більш того, дане кримінальне провадження було закрите органами досудового слідства та через це тривалий час не велося розслідування, лише ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська розслідування було поновленим. За цей час [PERSON] забув про скоєний злочин, лише після поновлення розслідування до неї почили звертатися його родичі з пропозицією написати розписку про те, щоб останнього суворо не наказувати. При цьому, самого відповідача [PERSON] вона не бачила, зазначає, що йому не вистачило людської мужності та совісті зустрітися з нею, вибачитися, або хоча б поговорити, зокрема по телефону. [PERSON] посилається на те, що на теперішній час продовжує переживати моральні страждання у зв`язку з втратою батька. Загальний розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 1 000 000,00 грн., що, безумовно недостатньо для відновлення її морального становища, проте може частково компенсувати їй такі втрати. Відшкодування шкоди у вищезазначеному розмірі позивач вважає розумним та достатнім для відновлення справедливості. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - стягнути з [PERSON] на її користь завданої злочином моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.; - стягнути з Політичної партії «Українська народна партії» на її користь завданої злочином моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2018 року в задоволенні цивільного позову [PERSON] до [PERSON] , Політичної партії «Українська народна партія», Дніпропетровської обласної організації Української народної партії про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, відмовлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2018 року в частині вирішення цивільного позову скасований, призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 08 січня 2019 року проведений розподіл судової справи згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи. У разі скасування апеляційною інстанцією вироку суду в частині вирішення цивільного позову, який був прийнятий та розглядався в межах кримінального провадження, по якому вже відкрите провадження, а тому в даному випадку судом ухвала про відкриття провадження не постановлялася. Ухвалою суду від 21 червня2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена досудового розгляду по суті. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відзиві відповідач [PERSON] вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову з огляду на наступне. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.08.2018 року його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. В задоволенні цивільного позову [PERSON] до нього та Політичної партії «Українська народна партія», Дніпропетровської обласної організації Української народної партії про відшкодування моральної шкоди завданої злочином - відмовлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2018 року вирок суду першої інстанції відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову - скасований, призначений новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вирок суду залишений без змін. Відповідач [PERSON] наголошує на тому, що він не визнає своєї провини у порушенні ним правил дорожнього руху, оскільки 22.08.2015 року о 21.10 год. він рухався на автомобілі ЗАЗ 110307 в напрямку м. Дніпро по швидкісній автомагістралі Знам`янка-Луганськ-Ізварино, з розділювальною смугою (огородженням) з чотирма смугами для руху в обох напрямках, зі швидкістю 81,6 км/год., де допустима швидкість по вказаній автомагістралі 110 км/год., що підтверджується висновком експерта № 70/27-737 від 06.11.2015 року. Наголошував на тому, що загиблий [PERSON] перебігав дорогу (швидкісну трасу) з 4-ма смугами руху (по 2 в кожному напрямку) з роздільною смугою та роздільним парканом, за межами населеного пункту, в темну пору доби, на даній ділянці відсутні світлофори, пішохідні переходи, зупинки громадського транспорту, наїзд стався на лівій смузі руху. Так відповідно до акту обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги пішохід «…перебігав проїзну частину дороги поза пішохідним переходом, з права наліво по ходу руху автомобіля», «…Обстежена ділянка автомобільної дороги 229 км+200 м а/д Знам`янка-Луганськ-Ізварино». «13. Ширина смуги праворуч 3,75 м, ліворуч 3,75 м., кількість смуг руху 4 по 2 в кожному напрямку». [PERSON] просить звернути увагу на те, що загиблий [PERSON] був одягнений в темний одяг, а тому його було погано видно, що узгоджується з висновком експерта № 379/Е (труп доставлений у слідуючому одязі: майка бавовняна чорна, шорти бавовняні сині). Крім того, під час слідства та розгляду відносно нього кримінального провадження не було надано оцінки діям пішохода, тобто загиблого [PERSON] , який грубо порушив п. 4.14 ПДР України, зокрема останній був у стані сильного алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком експерта № 379/Е, відповідно до якого судово-токсилогічним дослідженням крові з трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 2,85%, що у живих осіб може відноситися до сильного ступеню алкогольного сп`яніння. Між тим, [PERSON] зазначає, що він фізично не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, що підтверджується висновком експерта від 06.11.2015 року № 70/27-737, відповідно до якого «3. При заданих вихідних даних водій автомобіля ЗАЗ 110307, здійснюючи рух з фактичною швидкістю, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду». З приводу наведених доводів позивача щодо вибачень, підтримки та співчуття відповідач [PERSON] зазначив наступне. Він неодноразово висловлював потерпілій [PERSON] щирий жаль з приводу події ДТП та її наслідків на самих судових засіданнях та їй особисто в приміщенні суду до початку судового засідання під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, а також в суді апеляційної інстанції, і наразі у відзиві зазначає, що йому дійсно дуже шкода, що позивач [PERSON] втратила батька, це велике горе, в якому він співчуває їй. Йому не все одно, що трапилося, оскільки про це свідчать його дії, як під час ДТП так і після. Після зіткнення з загиблим скло машини вилетіло та вдарило його у грудну клітку, у зв`язку з чим він отримав перелом, його очі засипало склом, однак не дивлячись на це, він вискочив з машини та кинувся допомагати потерпілому [PERSON] : прощупав пульс, наклав джгут на ноги, викликав швидку та поліцію. Коли приїхала швидка, його теж забрали до лікарні. Поки він перебував в лікарні, його дочка з зятем спілкувалися зі слідчим, встановлювали особу померлого, зв`язалися з його родичами. 25.08.2015 року його дочка та зять приїхали на своїй машині до моргу в м. Новомосковськ, в якому знаходилося тіло померлого, зустрілися там з родичами останнього, а саме донькою [PERSON] , її чоловіком та другим зятем померлого [PERSON] , висловлювали їм співчуття, спросили яка допомогу потрібна. Родичі загиблого попросили з`їздити в магазин ритуальних послуг та купити все необхідне для поховання, вони так і зробили, придбали ритуальні речі на суму 1 000,00 грн. Про цю суму позивач [PERSON] неодноразово згадувала під час розгляду кримінального провадження в суді першої та другої інстанціях. Після цього його зять на автомобілі допомагав при похоронах, відвозив на кладовище труну з загиблим. Додатково [PERSON] зазначив, що він є пенсіонером, отримує пенсію в розмірі 2 500,00 грн., інших доходів немає, у його власності рухомого та нерухомого майна також немає, він проживає у своєї доньки, яка йому допомагає, оскільки його витрати в т.ч. на комунальні послуги, лікування, продукти харчування значно перевищують його доходи у виді однієї пенсії. Враховуючи наведене вважає, що позивачем [PERSON] не зазначено, в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно останній, з яких міркувань вона виходила, визначаючи її розмір в сумі 1 000 000,00 грн. та зокрема якими доказами це підтверджується, вважає вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Додатково вказала, що про смерть батька їй стало відомо від матері, яка зателефонувала їй 24.08.2015 року та сповістила, що батько переходив дорогу і його збив автомобіль. З батьком у неї були дуже добрі стосунки, спілкувалася з ним кожної неділі по декілька разів. Про обставини ДТП їй стало відомо від слідчого, не заперечувала факту вживання батьком алкогольних напоїв, зокрема в день трагедії останній знаходився у стані алкогольному сп`янінні. Більше року з дня трагедії перед нею ніхто не вибачився, в той же час не заперечує, що родичі відповідача [PERSON] надали допомогу в розмірі 1 000,00 грн. на поховання та допомагали транспортом під час похорон загиблого батька, моральну шкоду обґрунтовує тим, що втратила близьку та рідну людину-батька. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві, просив в задоволенні вимог відмовити. Також зазначив, що станом на 2015 рік він був членом Української народної партії та головою управи Дніпропетровської обласної організації Української народної партії .В момент ДТП транспортний засіб ЗАЗ110307, за кермом якого він перебував, знаходився в користуванні Дніпропетровської обласної організації Української народної партії, а належить Українській народній партії, з якою він в трудових відносинах не перебував. Дуже шкодує про те, що трапилося, і незважаючи на те, що він також отримав тілесні ушкодження у виді перелому грудної клітини, намагався врятувати потерпілого [PERSON] , надавав йому першу допомогу, викликав швидку і правоохоронні органи. Просив звернути увагу на те, що загиблий [PERSON] зловживав спиртні напої, в момент трагедії перебував у сильному алкогольному сп`янінні, до того ж порушив ПДР як пішохід, дії якого не були оцінені під час розгляду кримінального провадження. Вказав, що позивач [PERSON] , знаючи, що її батько вживав алкоголь, повинна була за ним частіше слідкувати. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримав доводи відповідача [PERSON] , посилаючись на обставини, викладені останнім у відзиві, вважає вимоги необґрунтованими, недоведеними, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача - Політичної партії «Українська народна партія» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву до суду не подавав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, дійшов до такого висновку. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Судом встановлено, що вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2018 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортирними засобами; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки з покладенням на нього обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України. В задоволенні цивільного позову [PERSON] до [PERSON] , Політичної партії «Українська народна партія», Дніпропетровської обласної організації Української народної партії про відшкодування моральної шкоди завданої злочином - відмовлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2018 року в частині вирішення цивільного позову скасований, призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Отже, вирок суду першої інстанції набрав законної сили 17 грудня 2018 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вказаним вище вироком суду встановлено, що 22.08.2015 року о 21.10 год. [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ 110307, д.н.з. [NUMBER] , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить «Українській народній партії», рухався по автошляху Знам`янка - Луганськ - Ізварино, який проходить по території Новомосковського району Дніпропетровської області, з боку м. Павлоград у напрямку м. Дніпро. Під час руху по 229 км + 200 м вищезазначеного автошляху на території Новомосковського району Дніпропетровської області о 21.10 год. [PERSON] , не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру, в умовах недостатньої видимості не обрав безпечну швидкість руху, при виявленні пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину дороги з права наліво відносно напрямку руху автомобіля, своєчасно не застосував заходів до зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Своїми діями [PERSON] грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 б) та 12.2 Правил дорожнього руху України, згідно яких:п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;п.2.3 (б): «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;п. 12.2 «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги». Порушення вимог п. 12.2 ПДР України знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали. Внаслідок даної ДТП пішохід [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, що потягло за собою смерть. Враховуючи зазначене, суд виходить з того, що вирок суду в кримінальному провадженні відносно відповідача [PERSON] , який набрав законної сили, є обов`язковим для суду при розгляді цієї цивільної справи,при цьому вина водія [PERSON] у вчиненні ДТП доказуванню в цій справі не підлягають. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є донькою загиблого [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України № 00023620060 від 08 серпня 2019 року. Таким чином, позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦПК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України). В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як роз`яснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно роз`яснень, наведених у п.9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Розмір моральної шкоди визначається виключно судом на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи. Так, в основу вироку при визнанні винним та призначенні покарання [PERSON] був покладений,зокрема висновок експерта № 70/20-737 від 06 листопад 2015 року, яким встановлено, що допустима швидкість автомобіля, яким керував водій [PERSON] за умовами видимості дороги не повинна була перевищувати 51,8 км/год. При цьому, суд не надає оцінку вказаному висновку експерта, який був предметом розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України, однак при визначенні розміру моральної шкоди вважає за доцільним врахувати наступні обставини. Так, у висновку експерта № 70/27-737 від 06 листопада 2015 року зазначено: «…в момент виникнення небезпеки водію [PERSON] автомобіль ЗАЗ 110307 знаходився на відстані 37,5 м від місця наїзду на пішохода; видимість елементів проїжджої частини дороги: 24 м. Згідно залишених на дорозі слідів гальмування автомобіля ЗАЗ 110307, його мінімальна швидкість руху до моменту початку гальмування дорівнює 81,6 км/год. Пункт 12.2 У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; із вище наведених розрахунків випливає, що його допустима швидкість за умовами видимості дороги не повинна перевищувати 51,8 км/год. Тому слід зробити висновок, що обрана водієм [PERSON] швидкість керованого ним автомобіля ЗАЗ 110307 не відповідала умовам видимості дороги та її елементів. Висновки експерта: 1. У даній дорожній обстановці водій автомобіля ЗАЗ 110307 [PERSON] повинен був діяти згідно вимог п.п.12.2 та 12.3 ПДР. 2. Водій автомобіля ЗАЗ 110307 [PERSON] , здійснюючи рух з фактичною швидкістю, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішоході своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. 4. Згідно залишених на дорозі слідів гальмування автомобіля ЗАЗ 110307, його швидкість руху до моменту початку гальмування дорівнювала не менше ніж 81,6 км/год.». Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач [PERSON] фізично не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. При цьому суд зауважує, що на досудовому слідстві та під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] не було надано оцінки діям самого пішохода [PERSON] . Так, згідно зі ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин. Учасники дорожнього руху мають право на: безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Статтею 17 ЗУ «Про дорожній рух» визначені основні права і обов`язки пішохода, а саме: пішохід, тобто особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу (до пішоходів належать також особи, які рухаються в інвалідних колясках без двигунів, ведуть велосипед, мопед чи мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу або інвалідну коляску), має право: на переважне перетинання проїзної частини по позначених пішохідних переходах; при відсутності в зоні видимості переходу чи перехрестя переходити дорогу, вулицю, залізничний переїзд під прямим кутом до краю проїзної частини на дільниці, де вона добре проглядається в обидві сторони. Пішохід зобов`язаний, зокрема: рухатися по тротуарах, пішохідних або велосипедних доріжках, узбіччях, а в разі їх відсутності - по краю проїзної частини автомобільної дороги чи вулиці; перетинати проїзну частину автомобільної дороги, вулиці по пішохідних переходах, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лінії тротуарів і узбіч; не затримуватися і не зупинятися без необхідності на проїзній частині автомобільної дороги, вулиці і залізничному переїзді; не переходити проїзну частину автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, поза пішохідними переходами при наявності роздільної смуги, а також у місцях, де встановлені пішохідні чи дорожні огородження; стримуватися від переходу проїзної частини при наближенні транспортного засобу з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; не виходити на проїзну частину із-за нерухомого транспортного засобу або іншої перешкоди, що обмежує видимість, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, що наближаються. Відповідно до п.п.1.3-1.5ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Згідно з пунктом 4.14 ДПР пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку. Суд приходить до висновку, що при наданні оцінки діям самого пішохода [PERSON] відсутня необхідність у призначенні відповідної експертизи, оскільки суд самостійно може зробити висновки про дотримання пішоходом вимог Правил дорожнього руху і зазначене питання не вимагає висновку спеціаліста (експерта). Суд приходить до висновку, що пішоходом [PERSON] були порушені наступні пункти 4.14 ДПР, а саме, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку. Внаслідок недотриманням зазначених вище вимог пішоходом [PERSON] , для учасників дорожнього руху настали невідворотні наслідки, які потягли за собою смерть останнього. Крім того, суд враховує, що потерпілий [PERSON] був у стані сильного алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком експерта № 379/Е, відповідно до якого судово-токсилогічним дослідженням крові з трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 2,85%, що у живих осіб може відноситися до сильного ступеню алкогольного сп`яніння. Встановлені судом вище обставини, суд вважає є значними для вирішення питання щодо розміру моральної шкоди. При цьому, доводи позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] не висловив їй співчуття у втраті близької людини, не вибачився, та не пропонував допомогу, суд до уваги не бере, оскільки вони спростовуються наступним. В судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що коли відповідач [PERSON] за наслідками ДТП знаходився в лікарні, його родичі надавали допомогу позивачу [PERSON] на поховання батька, а саме в грошовому розмірі 1 000,00 грн. та допомагали транспортом під час похорону останнього. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є рідною донькою відповідача [PERSON] . Зазначила, що у 2015 році (дату та час не пам`ятає) їй зателефонував батько та повідомив про ДТП, в результаті якого він збив людину, після чого викликав швидку та поліцію. Вказує, що після ДТП батько зазнав тілесних ушкоджень у виді перелому грудної клітини та знаходився у дуже тяжкому психологічному стані, у зв`язку з чим вони забрали його в м. Дніпро. Коли їм слідчий повідомив, що пішохід загинув, вона зі своїм чоловіком намагалися встановити особу, щоб зв`язатися з його рідними та запропонувати їм свою допомогу. 24.08.2015 року вона з чоловіком приїхали до моргу, щоб надати родичам загиблого допомогу від імені її батька, заплатили гроші за ритуальні послуги в сумі 1 000,00 грн. та допомагали транспортом під час похорону (везли труну з трупом та інших пасажирів), потім родичі загиблого [PERSON] сказали, що більше нічого не потрібно. Але, в подальшому [PERSON] почала дзвонити та вимагати від батька нереальні суми. Вказує на те, що під час розгляду кримінального провадження відносно батька вона була на усіх судових засіданнях. До початку засіданні її батько неодноразово співчував з приводу загибелі батька позивача [PERSON] - [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показав, що донькою відповідача [PERSON] є його дружина [PERSON] . Батько дружини мешкав у м. Новомосковську Дніпропетровської області. 23.08.2015 року від дружини йому стало відомо, що тесть потрапив у ДТП, в результаті якої загинула людина, дуже хвилювався. У [PERSON] був перелом грудини, у зв`язку з чим він знаходився в лікарні. Вказує, що його дружина [PERSON] знайшла телефон доньки загиблого [PERSON] - [PERSON] , зателефонувала їй, висловила співчуття та запропонувала допомогу. 24.08.2015 року він з дружиною приїхали на мікроавтобусі до моргу, висловили співчуття родичам загиблого, купили все необхідне в магазині ритуальних послуг (атрибути, труну, хрест), відвезли все куплене до моргу та допомагали транспортом під час похорону. Судом також встановлено, що відповідачем [PERSON] неодноразово висловлювались співчуття дочці загиблого, тобто позивачу [PERSON] , що зафіксовано журналом судового засідання від 06.11.2017 року у кримінальному провадженні № 183/881/17, згідно якого запис на 16:34:08 [PERSON] сказав: «Я вибачаюсь, що так трапилось, я сам був в такому стані, в мене був перелом, операції були, наслідки ДТП, я переживаю до сих пір». В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] на вирок Новомосковського міськрайонного суду під пунктом обґрунтування № 1 [PERSON] зазначив, що: «Нажаль мені дужу і дуже шкода, [PERSON] помер…». Під пунктом обґрунтуваннях № 6: «…мені дуже шкода!...Мені дуже шкода і я дійсно співчуваю потерпілій [PERSON] ». Зокрема у відзиві на позовну заяву від 13.04.2017 року відповідач [PERSON] зазначив: «Я неодноразово висловлював потерпілій [PERSON] щирий жаль з приводу події ДТП та її наслідків на самих судових засіданнях Новомосковського міськрайонного суду. Ще раз в цьому відзиві я хочу сказати, що мені дійсно жаль, що позивач [PERSON] загубила свого батька, це велике горе, в якому я співчуваю їй. Мені дійсно не все одно, про це свідчили мої дії як тільки сталася ДТП та після нього». Крім того, суд враховує, що відповідач [PERSON] є пенсіонером, отримує пенсію в розмірі 2 250,00 грн. щомісяця, у власності рухомого та нерухомого майна немає, що підтверджується довідкою з пенсійного фонду від 17.04.2019 року, довідкою Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 01.09.2015 року №3733. В той же час, суд зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних встановлених обставин справи. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з наведеного, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про те, що у зв`язку із втратою близької та рідної людини, позивач зазнала душевного болю та страждань. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивач, враховує глибину фізичних та душевних страждань останньої, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, оскільки настала смерть близької людини, беручи до уваги обставини ДТП, внаслідок якої настала смерть батька позивача, зокрема і те, що потерпілий на момент наїзду перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, чим допустив грубу необережність та в свою чергу порушив вимоги ПДР України як пішохід, а також наявність вини водія у вчиненні ДТП та його матеріальне становище. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди повинен становити 30 000,00грн. Вказана сума відшкодування відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань, а також - принципам розумності та справедливості. Позивачем не було надано до суду належних доказів на підтвердження обґрунтування наявності моральної шкоди у більшому розмірі. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо вимог [PERSON] до Політичної партії «Українська народна партія» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що станом на 2015 рік відповідач [PERSON] був членом Української народної партії та головою управи Дніпропетровської обласної організації Української народної партії. В момент ДТП транспортний засіб ЗАЗ110307, за кермом якого він перебував, знаходився в користуванні Дніпропетровської обласної організації Української народної партії, а згідно свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] від 17.01.2006 року зареєстрований за Українською народною партією, з якою він в трудових відносинах не перебував. Зазначене підтверджується довідкою Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 01.09.2015 року №3733, характеристикою Дніпропетровської обласної організації Української народної партії від 03.12.2015 року за вих. № 110. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зв`язку з тим, що на час ДТП відповідач [PERSON] керував транспортним засобом ЗАЗ 110307 на належній правовій підставі, не перебував у трудових відносинах із власником транспортного засобу - Дніпропетровською обласною організацією Українська народна партія, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до положень частин 1-3 статті 12ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у статті 13 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 - 80 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, достатності, допустимості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути моральну шкоду завдану злочином в розмірі 30 000,00 грн., а в задоволенні іншої частини вимог - відмовити. Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду. Згідно положень ч. 1, 2 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави належить стягнути суму судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial