Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

25 серпня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 08 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» та [PERSON] укладений Договір фінансового кредиту №0000396546, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 49 552,87 грн. на 30 календарних днів, тобто до 07 листопада 2019 року, зі сплатою процентів у розмірі 0,33% на добу. Однак, відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів та сплаті відсотків за їх користування своєчасно не виконав та не повернув у строки, передбачені договором, у зв`язку з чим станом на 07 листопада 2019 року сума заборгованості за кредитом складає 54 321,77 грн., з яких: сума кредиту в розмірі 49 416,07 грн., відсотки за користування кредитними коштами за період з 08.10.2019 року по 07.11.2019 року в розмірі 4 905,70 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за Договором фінансового кредиту № 0000396546 від 08 жовтня 2019 року, між сторонами цього ж дня, тобто 08 жовтня 2019 року укладений Договір застави транспортного засобу марки СHEVROLET LACETTІ, Універсал, 2010 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належить заставодавцю [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Предмет застави оцінений в 130 000,00 грн. Позивач посилається на те, що ним були застосовані заходи досудового врегулювання спору, однак у телефонному режимі відповідач відмовився від сплати заборгованості за договором. У зв`язку з наведеним, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» просило суд: звернути стягнення на транспортний засіб, а саме автомобіль марки СHEVROLET LACETTІ, Універсал, 2010 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що є предметом застави, відносно позичальника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , для виконання порушеного зобов`язання в розмірі 54 321,77 грн., як на предмет застави Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» та стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн. Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року відкрите провадження у справі розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 08 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» та відповідачем [PERSON] укладений Договір про надання фінансового кредиту №0000396546, відповідно до умов якого останній отримав позику у розмірі 49 552,87 грн. строком на 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування фінансовим кредитом у розмірі - 0,33% на добу. Дата повернення фінансового кредиту 07 листопада 2019 року. Сума процентів за користування кредитом 4 905,70 грн., сума повернення кредиту разом з процентами складає 54 458,57 грн. Відповідно до п. 2.1 Договору про надання фінансового кредиту № 0000396546 від 08.10.2019 року, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику фінансовий кредит (грошові кошти) у розмірі, на строк та на умовах, передбачених Договором, а позичальник зобов`язується повернути його на умовах, передбачених Договором. ТОВ «Мікрофінанс» свої зобов`язання за вищевказаним Договором виконало в повному обсязі, надало відповідачу грошові кошти у розмірі, встановленому Договором та зазначеному в п. 3 Специфікації, яка є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п.п. 4.1, 4.3 Договору, сума кредиту та проценти за користування фінансовим кредитом повинні бути сплачені позичальником у строки, що вказані у Специфікації, яка є додатком та невід`ємною частиною Договору. Проценти за користування фінансовим кредитом нараховуються на суму щоденного залишку заборгованості за фінансовим кредитом до моменту фактичного його повернення Кредитодавцю. У разі невиконання Позичальником зобов`язань щодо повернення фінансового кредиту у строки, передбачені п. 2.3 Договору, Кредитодавець припиняє нарахування процентів за користування фінансовим кредитом та нараховує відсотки прострочення за весь час прострочення кредиту згідно Тарифного плану кредитодавця, діючого на день укладення Договору. Відповідно до п. 6.1 Договору, у випадку порушення позичальником п. 2.3. Договору, останній сплачує кредитодавцю відсоток за користування фінансовим кредитом у відповідності до Тарифного плану. Нарахування відсотків за користування позикою (кредитом) у періоди прострочення позичальником строків повернення нараховується в загальному порядку, визначеному цим Договором. Згідно п. 8.1 цього Договору, строк дії Договору встановлюється до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів та сплаті відсотків за їх користування своєчасно не виконав та не повернув у строки, передбачені договором, у зв`язку з чим станом на 07 листопада 2019 року сума заборгованості за кредитом складає 54 321,77 грн., з яких: сума кредиту в розмірі 49 416,07 грн. та відсотки за користування кредитними коштами за період з 08.10.2019 року по 07.11.2019 року в розмірі 4 905,70 грн. При цьому, згідно з п.п. 5.1-5.4 Договору сторони погодили, що виконання зобов`язань за цим Договором забезпечується для кредитодавця заставою у порядку, визначеному цим Договором. У випадку непогашення позичальником заборгованості перед кредитодавцем у строк, передбачений п. 2.3 цього Договору,кредитодавець має право звернути стягнення на предмет застави у порядку, строки та спосіб, визначені та погоджені сторонами у Договорі застави транспортного засобу, що забезпечує виконання грошового зобов`язання позичальника за Договором. Право стягнення на предмет застави виникає у кредитодавця на 15 календарний день у разі порушення умов п. 4.1 та п. 2.3 цього Договору. У випадку звернення стягнення на предмет застави позичальник доручає кредитодавцю виступати агентом по реалізації заставного майна. Судом встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором про надання фінансового кредиту № 0000396546 від 08 жовтня 2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мікрофінанс" та [PERSON] 08 жовтня 2019 року був укладений Договір застави транспортного засобу. Згідно п. 1.1, п. 1.2 Договору застави транспортного засобу, цей договір забезпечує переважно перед іншими кредиторами вимоги заставодержателя до заставодавця, що випливають з договору про надання фінансового кредиту. Предметом даного договору є рухоме майно, а саме - транспортний засіб - автомобіль марки СHEVROLET LACETTS, Універсал, 2010 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належить заставодавцю [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Предмет застави оцінений в 130 000,00 грн. Відповідно до п. 4.1 Договору застави транспортного засобу, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави у судовому порядку або шляхом вчинення виконавчого надпису нотаріуса та його реалізацію у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за Договором про надання фінансового кредиту вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлені Договором про надання фінансового кредиту строки суми позики; у випадку смерті позичальника; невиконання заставодавцем будь-якого із зобов`язань за цим договором; невиконання позичальником будь-якого із зобов`язань за Договором про надання фінансового кредиту. Підпунктом 4.2 Договору застави, за вибором заставодержателя звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися також шляхом: передачі предмету застави у власність заставодержателя в рахунок виконання умов договору позики у порядку, встановленому у ст. 29 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; продажу заставодержателем предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем у порядку, встановленому у ст. 29 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; виконавчого напису нотаріуса. Згідно з п.п. 5.2-5.3 Договору застави, цей Договір діє до повного виконання обов`язків позичальника за Договором про надання фінансового кредиту. Суперечки, що виникають між сторонами з питань виконання, зміни або розірвання цього договору, вирішуються шляхом переговорів, а вразі недосягнення згоди, спір підлягає вирішенню в суді. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за кредитним договором та договором застави, а також з права заставодержателя у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет застави. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, ЗУ «Про заставу», ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а також умовами Договору про надання фінансового кредиту та застави. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Згідно п. 3 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички. За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до приписів ст.ст.546, 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом; видами забезпечення виконання зобов`язання є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст.572). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. За положеннями ч. 1 ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» за рахунок предмета обтяження, обтяжувач має право задовільнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Звернення стягнення на предмет застави відповідно до частини першої статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вже встановлено, кредит видано на строк 30 календарних днів, дата остаточного повернення кредитних коштів визначена сторонами -07 листопада 2019 року, однак позичальником умови договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків не виконані. Пунктом 10.3 Договору про надання фінансового кредиту передбачено, що всі спори, якщо вони не будуть вирішені шляхом переговорів, підлягають вирішенню у відповідності до чинного законодавства України. Позивач зазначає, що ним вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом телефонних переговорів з відповідачем, однак відповідач не скористався пропозицією позивача щодо виконання умов договору кредиту. У п.9 постанови Пленуму ВСС України від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено позицію, згідно якої право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачу (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ст. 25 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання та продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Пунктом 4.2 укладеного між сторонами Договору застави транспортного засобу від 08 жовтня 2019 року передбачено, що за вибором заставодержателя звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателя в рахунок виконання умов договору про надання фінансового кредиту або продажу заставодержателем предмету застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем у порядку, встановленому у ст. 29 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання по Договору про надання фінансового кредиту № 0000396546 від 08 жовтня 2019 року, кредитні кошти та відсотки за користування кредитом у визначений договором строк не повернув, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість. Згідно з ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані позивачем. Відповідач відзив на позов не подав, тобто своїм правом на захист не скористався, вказані обставини щодо наявності заборгованості та її розміру жодним доказом не спростовуються, а тому вказані обставини слід вважати доведеними. При цьому, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved