Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на будинок з погосподарськими спорудами, котрий розташований по [ADDRESS] Вінницької області. Після смерті чоловіка позивач звернулася до Приватного Нотаріуса Літинського районного нотаріального округу Жуковської І.В. із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову видачі свідоцтва про право на спадщину на згаданий житловий будинок по причині відсутності правовстановлюючих документів. Таким чином виникла ситуація при якій, спадкоємець, не може набути право власності на майно в порядку спадкування за законом через нотаріальну контору. Просить визнати за нею право власності на спадкове нерухоме майно, що залишилося після смерті її чоловіка [PERSON]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. Натомість представник позивача [PERSON] (уповноважена представляти інтереси [PERSON] згідно довіреності від 01.08.2016 р. (а.с. 26) надала через канцелярію суду заяву якою просить: справу розглянути у відсутність сторони позивача; позовні вимоги підтримує, та просить їх задовольнити (а.с. 98). Одночасно до вказаної заяви долучила додаткові пояснення та оригінал довідки із Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с. 99-101). Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явились, однак до суду надійшли заяви, про те, що відповідачі позов визнають та не заперечують проти його задоволення. Просять справу розглянути у їх відсутність. Одночасно зазначеними заявами повідомили суду, що спадщину після смерті [PERSON] вони не прийняли (а.с. 84, 89, 94). Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим 27.09.2011 р. виконавчим комітетом Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області, [PERSON] помер [INFO] р. (а.с. 5). Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 01.01.1974 р. Пеньківською сільською радою Літинського району Вінницької області пояснюється відносини між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON], як між дружиною та чоловіком (а.с. 6). З довідки Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 67/02-20 від 05.09.2016 р. та земельно-кадастрової книги вбачається, що домоволодіння тап земельна ділянка, що знаходиться по [ADDRESS] Вінницької області, рахуються за [PERSON], який помер [INFO] р. Згідно земельно-кадастрової книги за ним до дня смерті рахувалось: 0,35 га землі по [ADDRESS] Вінницької області та 0,10 га додаток в «Попові» (а.с. 18-20). Згідно довідки за № 1344 від 27.09.2011 р., виданої виконавчим комітетом Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області, [PERSON] на день смерті свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO] р., проживали разом і вели спільне господарство (а.с. 100). Відповідно до довідки Пеньківської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 54/02-20 від 19.04.2017 р., земельна ділянка площею 0,35 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] Літинського району Вінницької області, станом на поточну дату у власність не передавалась. Рахується за [PERSON]. (а. с. 101). Відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок за [ADDRESS] Літинського району Вінницької області, будинок побудовано у 1983 році. З характеристики будинку, господарських будівель та споруд вбачається, що будинковолодіння складається із житлового будинку літера "А" загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., допоміжною площею 26,0 кв.м., ганку, сараю літера «Б», літньої-кухні, гаражу літера «В», вбиральні літера «Г», погребу з шиєю «Д, ш/п», огорожі №1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, криниці № 5. Самовільні побудови відсутні (а.с. 11-16). Листом за № 257/01-16 від 20.10.2016 р. приватний нотаріус Літинського районного нотаріального округу Жуковська І.В. відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю документів для вчинення нотаріальних дій та повідомила про право на звернення до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів (а.с. 7). З матеріалів спадкової справи до майна померлого [INFO] р. [PERSON] вбачається, що спадкова справа заведена саме за заявою позивача [PERSON]. Заяви інші спадкоємців-відповідачів по справі в матеріалах спадкової справи відсутні (а.с. 67-76). При прийнятті рішення судом також врахована правова позиція ВССУ викладена в ухвалі від 24.01.2011 р. у справі № 6-2064св10 згідно якої визначено, що відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином відповідачі у справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] хоча і мали спільне місце реєстрації разом зі спадкодавцем, однак у своїх заявах самостійно вказали, що фактично проживали за іншою адресою (а.с. 84, 89, 94). Відповідно до п. 3.2 розділу З Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, не належать до самочинного будівництва: (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків:) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно п. 3.14 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", № 296/5 від 22.02.2012 р., прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо. Окрім того, позивач [PERSON] не може нотаріально оформити свої спадкові права, а інші спадкоємці, згідно правової позиції ВССУ від 24.01.2011 р. у справі № 6-2064св10 не можуть вважатися такими, що прийняти спадщину, тому суд вважає, що позов слід задовольнити у повному обсязі та визнати за нею право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті [PERSON], та складається з житлового будинку із по господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Вінницької області та рахується за [PERSON], який помер [INFO] року та після смерті якого, відповідно до положень ст. 1270 ЦК України, спадщину прийняла його дружина [PERSON] (позивач). Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 1440,85 гривень(а.с. 1), а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути суму судових витрат у якості компенсації витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved