Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON], третя особи без самостійних вимог - Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, Міністерство юстиції України, Тернопільська міська прокурату про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та зобов'язання відповідачку негайно повернути дитину в Україну до постійного місця проживання- по [ADDRESS] на умовах та в порядку визначеному судовим рішенням. В обґрунтування вимог позивач вказує, що [INFO] народилась [PERSON]. 24 травня 2007 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, який розірвано в судовому порядку. 14 серпня 2014 року [PERSON] виїхала по туристичній візі до республіки Польща, одна прибула в Королівство Іспанія. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року малолітню [PERSON] відібрано від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Опікуном [PERSON] призначено [PERSON] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 червня 2016 року він визнаний батьком [PERSON]. Вказане рішення було скасовано апеляційним судом, однак залишене в силі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних прав від 01 березня 2017 року. 10 листопада 2016 року донька [PERSON] була неправомірно вивезена із території України автомобільним транспортом, у супроводі сторонніх осіб. Особи, які супроводжували його доньку при перетині кордону 10 листопада 2016 року не є її опікунами. Підставою перетину кордону донькою [PERSON] була заява матері [PERSON] та нотаріально посвідчена згода опікуна [PERSON] Рішення суду від 22 червня 2016 року про визнання його батьком не надавалось. Дії нотаріуса щодо посвідчення такої згоди опікуна є неправомірними. Вважає, що вивезення доньки [PERSON] за кордон є незаконним, оскільки такий виїзд здійснено без відкриття візи, без супроводу опікуна, який не мав права передати дитину матері, від якої згідно рішення суду відібрано дитину. Відповідачка у 2014 року виїхала за кордон та фактично покинула доньку, самоусунулась від виконання батьківських обов'язків. На даний час відповідачка разом із донькою перебувають в Іспанії нелегально, на консульському обліку в Посольстві України в Королівстві Іспанія не перебувають, донька будь-якого начального закладу не відвідує. Відповідачка не працевлаштована, постійного місця роботи та проживання не має. Донька [PERSON] до перетину кордону постійно проживала та навчалась у м.Тернополі. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду від 01 вересня 2017 року (с. Сташків Н.М.) позовні вимоги [PERSON] роз'єднано в окремі провадження, а саме: 1) провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав та 2) провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, Міністерство Юстиції України про повернення дитини в Україну. Від'єднано в самостійне провадження позовні вимоги позивача про повернення дитини в Україну та передано для автоматизованого розподілу. До початку розгляду справи по суті, до участі у справі залучено третю особу, без самостійних вимог - опікуна малолітньої дитини [PERSON] Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01 вересня 2017 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, Міністерство Юстиції України про повернення дитини в Україну передано судді Сташків Н.М. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Черніцької І.М. від 01 червня 2018 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача - адвокат Парубій І.М. подав відзив на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду відібрано доньку [PERSON] від матері без позбавлення батьківських прав. На підставі даного рішення суду призначено опікуна [PERSON] Однак, рішення суду реально не виконувалось, оскільки дитину від матері ніхто не відбирав. Донька залишись проживати за місцем проживання матері по [ADDRESS]. Крім того, у суді перебувають справи за позовом [PERSON] про припинення опіки та повернення дитини матері, позов органу опіки та піклування до матері про позбавлення батьківських прав. На даний час донька проживає разом із матір'ю в [ADDRESS]. Умови проживання відповідають усім вимогам, дитина відвідує школу та має хорошу успішність навчання. Донька [PERSON] у листопаді 2016 року приїхала до матері у гості та у подальшому виявила бажання залишитись разом із матір'ю та відвідувати школу в м.Мадрид. Донька відвідує Українську школу в м.Мадрид та місцеву іспанську школу, додатково займається танцями, вільно володіє іспанською мовою. Приїзд дитини в Іспанію у листопаді 2016 року відбувся у відповідності до вимог діючого законодавства, на час перетину донькою кордону України батьківство відповідача не було встановлено та не внесено відповідні зміни в актовий запис про народження дитини. Позивачем не доведено належними та достатніми доказами неправомірність виїзду дитини за межі України. Рішення про проживання доньки [PERSON] та навчання в м.Мадриді прийнято спільно матір'ю та донькою, без будь-якого стороннього впливу та тиску. Мати повність утримує доньку, піклується про її розвиток та навчання. Донька навчається у двох школах, вивчає кілька мов, забезпечена місцем проживання і належно матеріально утримується. При цьому, просив врахувати інтереси самої дитини, яка не бажає повертатись на Україну, що підтверджується відеоматеріалами на СД-диску долученим до матеріалів справи. Також, звернув увагу суду на те, що у позові позивач не зазначає куди саме повернути дитину на проживання та кому. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. У судовому засіданні позивач позов підтримав, з підстав зазначених у ньому та просив задовольнити. Представник відповідачки - адвокат Парубій І.М. заперечив щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві. Крім того, звернув увагу суду на те, що першочергове значення мають інтереси дитини, яка висловила свою чітку, зрозумілу та усвідомлену думку щодо не бажання повертатись на Україну у даний час. Остання більше двох років проживає та навчається в Іспанії, у неї склався звичний спосіб життя, з'явились друзі та власний побут. Відтак, виконання рішення суду щодо повернення дитини на територію України спричинить негативний вплив на психічний стан дитини. Представника Органу опіки та піклування Тернопільської міської ради - Королюк А.Б. суду пояснила, що у вирішенні питання щодо повернення дитини покладаються на думку суду. Представника Міністерства юстиції України - Гула Т.В. пояснила, що органи державної влади повинні діяти у спосіб встановлений Законом та в межах наданих їм повноважень. На час перетину кордону відповідач не був визнаний батьком дитини, відповідно його згоди не вимагалось. У вирішенні питання щодо повернення дитини покладається на думку суду. При цьому, зазначила, що позивач в силу вимог Конвенції має право на забезпечення доступу до дитини. [PERSON] судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки. [PERSON] була присутня у попередніх судових засіданнях, позов заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON], її батьками було вказано [PERSON] та [PERSON], що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року. 24 травня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області від 24 травня 2007 року, про що зроблено актовий запис за № 619. У 2014 році [PERSON] виїхала до Королівства Іспанії, де перебуває по даний час, донька [PERSON] залишилась проживати в [ADDRESS], що визнається сторонами спору. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року задоволено позов Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в інтересах малолітньої [PERSON] та відібрано [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №296 від 13 квітня 2016 року надано [PERSON] соціальний статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Встановлено опіку над малолітньою [PERSON], призначено опікуном - [PERSON] Згідно письмової згоди опікуна [PERSON] посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу від 25.10.2016 року, за реєстровим № 5357 вбачається, що 25.10.2016 року опікун [PERSON] надала згоду на відкриття візи та тимчасову поїздку малолітньої [PERSON] за кордон до Іспанії в період з 29 жовтня 2016 року до 29 жовтня 2017 року. Поїздка дитини відбуватиметься у супроводі [PERSON] або [PERSON], кожен з яких несе повну відповідальність за життя та здоров'я дитини. 25 жовтня 2016 року мати [PERSON] - [PERSON] надала письмову згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Іспанії у період з 01.11.2016 року по 01.11.2016 року доньці [PERSON] у супроводі [PERSON], що підтверджується письмовою заявою останньої посвідченою першим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія від 25.10.2016 року, за реєстрованим № 570/4-3645-16. 10 листопада 2016 року малолітня [PERSON] виїхала за межі України та по даний час проживає разом із матір'ю [PERSON] в м.Мадрид Королівства Іспанії, що визнається сторонами спору та підтверджується копією паспорту [PERSON]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON] батьком [PERSON] та зобов'язано Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян внести зміни до актового запису про народження від 30 травня 2006 року № 1077, складеного Тернопільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, записавши батьком [PERSON] - [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про встановлення батьківства відмовлено. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017р. у справі № 607/10544/15-ц касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2016 року скасовано, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року залишено в силі. На підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 01 березня 2017 року, 25 березня 2017р. позивач отримав свідоцтво про народження [PERSON], в графі "батько" якого зазначено [PERSON] Відповідно до листа Української Громади Іспанії «Батьківщина» від 11 лютого 2017 року вбачається, що [PERSON] навчається у 5 класі УЗНЗ «Відродження» з листопада 2016 року в м.Мадрід ( район Алюче). З довідок Культурно-освітнього центру «Дивосвіт» Українська школа «Дивосвіт» від 21 жовтня 2017 року( а.с. 219 ,Т. 1),04 листопада 2017 року ( а.с. 170,Т. 1), 10 березня 2018 року ( а.с.222, Т.1) встановлено, що [PERSON] з 01 вересня 2017 року навчається у 6 класі МУШ при культурно-освітньому центрі «Дивосвіт», місто Алькоркон, провінція Мадрид, Іспанія. Як слідує з довідки виданої директором закладу освіти La Salle, офіційний переклад здійснено з іспанської мови та українську від 10.10.2017 року, [PERSON] навчається в закладі освіти La Salle в 6-му класі початкової школи в 2017-2018 навчальному році. З довідки виданої спортивний клубом м.Мадрид Enrgy Sport Center від 02.11.2017 року, офіційний переклад якої здійснено з іспанської мови на українську мови вбачається, що [PERSON] є членом клубу та займається в групі сучасного танцю з грудня місяця 2016 року, оплата становить 37.50 євро на місяць. З документа для медичного обслуговування від 24.10.2017 року слідує, що [PERSON], [INFO], яка проживає в [ADDRESS] за даним місцем проживання забезпечена медичним обслуговуванням. Згідно акту обстеження умов проживання від 24 лютого 2017 року проведеного та складеного першим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія [PERSON] та аташе з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія [PERSON] встановлено, що [PERSON] разом зі матір'ю [PERSON] проживають у [ADDRESS], яка складається із трьох спалень, зали та кухні, умови проживання задовільні, є все необхідне для проживання, донька має окрему кімнату, відвідує УЗНЗ «Відродження» та місцевий іспанський навчальний заклад La Salle, де вивчає іспанську мову. Двічі на тиждень відвідує гурток сучасного танцю. Стосунки із матір'ю доброзичливі. З характеристики [PERSON], виданої Культурно-освітнім центром «Дивосвіт» Українська школа «Дивосвіт» від 31 березня 2018 року вбачається, що [PERSON] проживає [ADDRESS], є ученицею 6-го класу МУШ при культурно-освітньому центрі «Дивосвіт». Протягом навчання зарекомендувала себе виключно позитивно, є здібною ученицею, в колективі однолітків користується повагою та авторитетом. [PERSON] спокійна та врівноважена, скарг від педагогічного колективу та учнів не надходило. До навчання ставить сумлінно, має глибокі знання з усіх предметів. Згідно довідки Культурно-освітнього центру «Дивосвіт» Українська школа «Дивосвіт» від 31 березня 2018 року встановлено, що мати [PERSON] постійно піклується про доньку та майже щоденно відвідує шкоду, де навчається донька. [PERSON] контактує з педагогічним колективом, постійно цікавиться розвитком дитини. Донька та мати беруть активну участь у житті школи. ( а.с. 40, Т. 2). Як слідує з акту обстеження умов проживання від 31 березня 2018 року проведеного комісією Культурно-освітнього центру «Дивосвіт» Українська школа «Дивосвіт» (а.с. 41, Т. 2), [PERSON] та мати [PERSON] проживають в орендованій квартирі по [ADDRESS]. Квартира складається із трьох спалень, зали, кухні, коридору, санвузла. Санітарно-гігієнічні умови добрі. Для доньки створено належні умови проживання та навчання, остання має власну кімнату, яка облаштована письмовим столом, м'яким механічним кріслом, шафою для одягу, поличками для книжок тощо. Стосунки у сімї доброзичливі. Відповідно до довідки загальноосвітнього навчального закладу I-III ступенів «Міжнародна українська школа» за № 515 від 01.11.2018 року встановлено, що [PERSON] є учнем-екстерном даного навчального закладу та проходить річне оцінювання за програмою 7 класу. Згідно заяви про поновлення реєстрації місця проживання для іноземців не членів ЄС без дозволу на постійне місце проживання, офіційний переклад здійснено з іспанської на українську мову встановлено, що [PERSON], проживає [ADDRESS]. 30 квітня 2017 року [PERSON] нагороджена грамотою за участь у конкурсі «Юних талантів» шкіл Мадридського регіону. Згідно листа Міністерства юстиції України від 29 вересня 2017 року за № 37964/Т-21778/12 ( а.с. 95, Т.1) на звернення [PERSON] роз'яснено, що на момент переміщення (10.11.2016р.) дитини [PERSON] у позивача не було батьківських прав щодо дитини, відтак МЮУ правових підстав ініціювати справу про повернення дитини в Україну на підставі Конвенції не має. Роз'яснено заявнику на подання заяви про реалізацію права на доступ до дитини. Із оглянутих в судовому засіданні відеоматеріалів на СД -диску, долучених відповідачем до справи встановлено, що [PERSON] на даний час перебуває та проживає разом із матір'ю в Іспанії в м.Мадрид. [PERSON] на даний час виповнилось повних 12 років, остання чітко та вільно висловила своє небажання повертатись на територію України. Повідомила, що бажає проживати разом із матір'ю в Іспанії, їй там зручно та комфортно. Із оглянутих відеоматеріалів вбачається, що [PERSON] спілкується українською та іспанською мовами, відвідує українську та іспанську школи, інші додаткові заняття, має друзів-однолітків. Судом також встановлено, що на даний час в суді перебувають справи про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON],, про припинення опіки та повернення дитини матері, які по даний час не звершені. Як вбачається із рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №337 від 02 листопада 2018 року «Про доопрацювання проектів рішень « Про затвердження висновку щодо повернення матері дитини», «Про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав матері», на засідання комісії директором Тернопільського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Тернопільської міської ради [PERSON] засобами телефонного відеозв'язку проведено бесіду з малолітньою дитиною [PERSON], яка на даний час перебуває у м.Мадрид, проживає разом із матір'ю [PERSON] Малолітня [PERSON] охоче і невимушено спілкувалась. Повідомила, що дійсно проживає разом із матір'ю в [ADDRESS], відвідує шкоду та позашкільні заходи, в повній мірі забезпечена продуктами харчування, одягом, засобами для навчання та відпочинку, їй комфортно проживати з матір'ю. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідано до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно з вимогами ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з преамбулою метою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980р.) було бажання держав, що підписали цю Конвенцію, в інтересах турботи про дітей надати їм захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування, створення для цього відповідних процедур для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Відповідно до ст. 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Розглядаючи обставини, про які йдеться у статті 13 Конвенції 1980 року, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, надану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. При цьому, відповідно до вимог ст. 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14, Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. В силу вимог ч. 7 статті 7 СК України дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч.ч. 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до роз'яснень викладених у п 4. Узагальнення ВССУ практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суди вирішуючи справи, повинні керуватися тим, що у Гаазькій конвенції визначені поняття "незаконне переміщення дитини" та "незаконне утримування дитини". Згідно зі статтею 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). Встановлено, що відповідач [PERSON] з 2014 року проживає в м.Мадрид Іспанія, забезпечена житлом та роботою. Донька [PERSON] з листопада 2016 року проживає разом із матір'ю в [ADDRESS], відвідує міжнародну українську шкоду та місцеву іспанську школу. Донька [PERSON] вільно володіє українською та іспанською мовами. Крім того, [PERSON] відвідує позашкільні заходи, заняття сучасного танцю. За місцем проживання [PERSON] має власну кімнату, санітарно-побутові умови добрі, дитина в повній мірі забезпечена продуктами харчування, одягом, засобами для навчання та відпочинку, забезпечена медичною страховкою. Предметом спору в цій справі є забезпечення термінового повернення малолітньої дитини до України відповідно до Конвенції 1980 року. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що переміщення дитини мало місце 10 листопада 2016 року, згоду на виїзд [PERSON] за кордон надавали матір [PERSON] та опікун [PERSON], які по даний час не заявляли вимог про повернення доньки в Україну та не заперечують щодо залишення останньої за межами території України. При цьому, позивач визнаний батьком дитини 01 березня 2017р. відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017р. у справі № 607/10544/15-ц та свідоцтво про народження [PERSON] в якому позивач зазначений батьком видане 25 березня 2017р. Таким чином, право позивача станом на момент виникнення спірних правовідносин не могло бути порушено, оскільки [PERSON] визнаний батьком 01 березня 2017р., свідоцтво про народження в якому він зазначений батьком видане 25 березня 2017р., а перетин державного кордону [PERSON] відбувався 10 листопада 2016р.у спосіб встановлений законом. Позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження здійснення ним права постійного піклування щодо малолітньої [PERSON] на момент перетину державного кордону. Із оглянутих в судовому засіданні відеоматеріалів встановлено, що [PERSON] не бажає повертатись на територію України, що свідчить про серйозний наявний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв'язок з матір'ю. Крім того, більше двох років дитина проживає в м.Мадрид Іспанія, відвідує школу, вільно володіє іспанською та українською мовою, у неї склався звичний спосіб життя та побут. Таким чином, суд приходить до висновку, що є серйозні, визначені у Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Конвенція 1980 року) перешкоди у терміновому поверненні дитини, якій за її даним місцем проживання в Іспанії створені належні умови для проживання і розвитку, а саме: у заявника на момент перетину кордону не було батьківських прав чи права піклування стосовно дитини; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); донька [PERSON] заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги потреби та думку дитини, як найвищі інтереси, суд приходить до переконливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про негайне повернення дитини в Україну. Суд вважає, що інтереси дитини як «найвищі інтереси» повинні мати першочергове значення, відтак висновок про відмову у позові щодо негайного повернення дитини в Україну буде відповідати справедливому балансу інтересів батьків, дитини та суспільному інтересу у забезпеченні реалізації захищених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року сімейних прав. При цьому, позивач, як батько [PERSON], має право на участь у вихованні та спілкуванні, у тому числі реалізувавши право на доступ до дитини. Доводи позивача про те, що перетин донькою кордону у листопаді 2016 року був незаконним, здійсненим без його згоди є безпідставними, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами по справі, у тому числі тим, що позивач на час перетину кордону будь-яких батьківських чи опікунських прав щодо малолітньої не мав, будь-якого піклування щодо дитини не здійснював. Дозвіл на тимчасовий виїзд надав опікун та мати [PERSON], які у подальшому мовчазною згодою не заперечили щодо подальшого перебування малолітньої на території Іспанії. Не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що опікун [PERSON] не мала права надавати дозвіл на перетин дитиною кордону у супроводі сторонніх осіб, на виїзд дитини до матері, рішенням суду від якої відібрано дитину оскільки не є предметом розгляду даної судової справи . Твердження позивач про те, що дитина не відвідує школи, перебуває на території Іспанії нелегально, не забезпечена належним житлом, не отримує належної освіти жодними доказами не підтвердженні та спростовуються наявними у справі письмовими доказами, у тому числі довідками про відвідування донькою школи, актами обстеження житлово-побутових умов, документом на медичне обслуговування тощо. Сам по собі факт відсутності у справі доказів щодо наявності у матері постійної роботи на території Іспанії не свідчить про неналежне матеріально-побутове забезпечення дитини та відсутність доходів у сім'ї. Безпідставними є твердження позивача про те, що відповідач разом із донькою на консульському обліку не перебувають, що свідчить про незаконність їх перебування на території Іспанії, оскільки прийняття на консульський облік здійснюється на добровільній основі, на підставі заяви громадянина або його законно представника. Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що будь-якої візи на ім'я [PERSON] в Іспанію не видавалось як безпідставні та такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору. Окремо слід зазначити, що головною перевагою Гаазької Конвенції є можливість захистити дитину, її права, а також забезпечити мінімізацію негативного впливу на неї від протиправного вивезення або утримання, гарантувати право кожної дитини на стабільні умови життя. Однак, судом не встановлено, а позивачем не доведено порушення прав дитини, необхідність захисту її прав, наявність негативного впливу внаслідок виїзду її до матері в Іспанію, не забезпечення їй стабільних умов життя. Навпаки, судом встановлено, що донька не бажає повертатись на Україну, не бажає розлучатись із матір'ю. Відповідач створила дитині належні умови для проживання, навчання та нормального розвитку, про що свідчить небажання [PERSON] повертатись на території України.

Outcome: dismissed