Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

28.11.2017 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ПРАТ «УКРАГРО НПК» та просить: -поновити на посаді старшого бухгалтера з праці та заробітної плати з 03.11.2017; -стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.11.2017 по день поновлення на роботі судом; -стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.; -стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 10 000.00 грн. та судовий збір у розмірі 640, 00 грн.; -допустити негайне виконання рішення суду щодо поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 26 листопада 2007 року працювала бухгалтером в ЗАТ «УКРАГРО НПК» на підставі трудового договору від 26.11.2007 р. та Наказу № 527-к від 26.11.2007. Згідно з протоколом № 27 Загальних зборів від 12.04.2011 ЗАТ «УКРАГРО НПК» було перейменоване на ПРАТ «УКРАГРО НПК» з 26.04.2011. 15.06.2015 згідно з Наказом № 433-к від 15.06.2011 позивача було переведено з посади бухгалтера на посаду старшого бухгалтера з праці та заробітної плати. Позивач посилається, що 02.11.2017 без будь-якого попередження її було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України,у зв'язку зі скороченням штату. Ознайомившись з Наказом про звільнення з роботи за № 433-к від 02.11.2017 позивач дізналася, що підставою для її звільнення був Наказ № 168-кв від 29.08.2017 та письмове повідомлення про скорочення штату від 29.08.2017 за № 214. Позивач зазначає, що відповідач з наказом № 168-кв від 29.08.2017 її не ознайомив та письмове повідомлення про скорочення штату від 29.08.2017 за № 214 їй вручено не було. Разом з цим, зазначає, що з 29.08.2017 вона знаходилась на лікарняному, оскільки вже 27.08.2017 та 28.08.2017 себе погано почувала та була записана на прийом до лікаря. 02.11.2017 позивач звернулася з письмовою заявою до Генерального директора [PERSON] про надання копій документів, що стали підставою для її звільнення з метою ознайомлення, проте її вимоги залишилися без належного реагування. Позивач вважає, що відповідачем було порушено її права, оскільки в силу ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України її мали попередити персонально не пізніше ніж за два місяці про наступне звільнення, що зроблено не було. Крім того, зазначає, що в порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України відповідачем не було запропоновано їй іншу роботу у товаристві. З огляду на викладене, просить поновити на посаді старшого бухгалтера з праці та заробітної плати з 03.11.2017 та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.11.2017 по день її поновлення на роботі судом. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. посилаючись на те, що вона добросовісно пропрацювала в товаристві майже 10 років. Внаслідок незаконного звільнення її з роботи, порушення її прав на працю та вона зазначала моральних страждань. 28.11.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 29.11.2017 позовну заяву було залишено без руху, а позивачу було надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 05.01.2018 по справі відкрито спрощене позовне провадження. 23.03.2018 відповідачем подано відзив на позов. У своєму відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що 29.08.201 7р. у зв'язку з внесенням змін до штатної структури, створенням «Відділу обліку витрат та розрахунків з персоналом» та перерозподілом посадових обов'язків між працівниками бухгалтерії Наказом № 168-КВ було внесено зміни в штатний розпис ПРАТ УКРАГРО НПК» з 31.10.2017 та скорочено і виведено зі штатного розпису штатну одиницю «Старший бухгалтер з праці та заробітної плати». В цей же день, 29.08.2017 Генеральним директором ПРАТ «УКРАГРО НПК» було підписане Повідомлення вих. № 214, адресоване позивачу, в якому повідомлялося про скорочення її посади з 31.10.2017 відповідно до Наказу № 168-КВ від 29.08.2017 та її звільнення на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. Також у вищезазначеному Повідомленні, зазначено про відсутність можливості запропонувати позивачу іншу посаду, яка відповідає її кваліфікації, через відсутність вакантних посад у місцевості за її місцем роботи (м. Київ). Проте, в цьому ж Повідомленні зазначалося про те, що Товариство може запропонувати позивачу вакантні посади, які відповідають її спеціальності: бухгалтер в Структурному підрозділі № 31 (смт. Васищеве, Харківскьий р-н., Харківська обл.) та бухгалтер регіонального представництва (с. Трояни, Бердянський р-н., Запорізька обл.), а також повідомлено, що в вересні 2017 р. з'явиться вакантна посада бухгалтер, на час відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами в Струтурний підрозділ № 22 (м. Староконстянтинів, Хмельницька обл.). 29.08.2017 р. о 15 год. 40 хв. в приміщенні офісу ПРАТ «УКРАГРО НПК», що знаходиться за адресою вул. Мечникова 2, 22 поверх (місце роботи Позивача), в присутності Генерального директора ПРАТ «УКРАГРО НПК» [PERSON], головного бухгалтера [PERSON], начальника відділу по роботі з персоналом та соціальній роботі [PERSON], позивачу було надане Повідомлення № 214 від 29.08.2017. Відповідач зазначає, що ознайомившись зі змістом вищезазначеного Повідомлення позивач відмовилася його отримувати та підписатися про отримання, що підтверджується складеним в той же день «Актом об отказе работника от получения уведомления о сокращении штата». Відразу після цього, позивач записалася на прийом до лікаря в Медичній клініці «БЛАГОМЕД» , після прийому якого позивачу було видано листок непрацездатності Серії АДГ № 022807. У подальшому позивач перебувала на лікарняному з 29.08.2017- 07.09.2018. 17.10.2017 на підставі Повідомлення № 214 від 29.08.2017 та Наказу № 168-КВ від 29.08.2017 був підписаний Наказ № 411 -К по особовому складу про звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штату, п.1 ст. 40 КЗпП України з 31.10.2017. Посилається, що 18.10.2017 о 15 год. 15 хв. в приміщенні офісу ПРАТ «УКРАГРО НПК», що знаходиться адресою вул. Мечникова 2, 22 поверх (місце роботи Позивача), в присутності Генерального директора ПРАТ «УКРАГРО НПК» [PERSON], Головного бухгалтера [PERSON] та заступника генерального директора з питань безпеки [PERSON], позивачу був наданий для ознайомлення Наказ № 411-К від 17.10.2017. Від ознайомлення та підпису про ознайомлення [PERSON] відмовилася, про що складений Акт про відмову працівника від ознайомлення з наказом про звільнення від 18.10.2017р. З 20.10.2017 - 01.11.2017 позивач перебувала на лікарняному, у зв'язку з цим 02.11.2017 був виданий Наказ № 433-К, згідно якого, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] в день звільнення 31.10.2017, позивача звільнено у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України 02.11.2017. 02.11.2017р. Позивач ознайомилася з Наказом № 433-К від 02.11.2017р. та отримала його особисто під розпис. Також посилається, з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні. Таким чином, відповідач вважає, що при звільнення позивача з займаної посади були дотримані вимоги чинного законодавства , а права позивача у світлі вимог КЗпП України не були порушені, що, на думку відповідача підтверджується Актом перевірки Управління держпраці у Черкаській області № 23-09-14/1421 від 12.12.2017. З огляду на викладене вище вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., необґрунтовані. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 13.04.2018 позивачем подано відповідь на відзив відповідача та клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою суду від 27.04.2018 справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін на 19.06.2018 о 15.00 год. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, як необґрунтованого. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації,реорганізації,банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що 26.11.2007 Наказом № К527 позивач була прийнята на постійну роботу у виробничій структурі ЗАТ «УКРАГРО НПК» на посаду бухгалтера з оплатою праці згідно штатного розпису ( а.с. 4-5). 12.04.2011 Протоколом № 27 загальних зборів акціонерів ЗАКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО «УКРАГРО НПК» було вирішено змінити найменування товариства з ЗАКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАГРО НПК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАГРО НПК»( а.с. 7). 15.06.2015 Наказом № 353/1-К позивача з 15.06.2015 було переведено на посаду старшого бухгалтера з праці та заробітної плати з оплатою праці згідно штатного розпису ( а.с. 7). Відповідно до Наказу №433-К від 02.11.2018 позивача було звільнено з посади старшого бухгалтера з праці та заробітної плати, у зв'язку зі скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України 02.11.2017 ( а.с.9). Як вбачається зі змісту вказаного Наказу підставою для звільнення позивача з займаної посади став Наказ №168 від 29.08.2017, письмове повідомлення про скорочення штату №124 від 29.08.2017, листок непрацездатності АДІ № 063567. Суд вважає, що відповідачем були порушені трудові права позивача при її звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що передбачені ч.1,3 ст. 49-2 КЗпП України, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2017 у зв'язку з внесенням змін до штатної структури, створенням «Відділу обліку витрат та розрахунків з персоналом» та перерозподілом посадових обов'язків між працівниками бухгалтерії, Наказом № 168-КВ було внесено зміни в штатний розпис ПРАТ «УКРАГРО НПК» з 31.10.2017 та скорочено і виведено зі штатного розпису посаду старшого бухгалтера з праці та заробітної плати, тобто лише одну посаду, яку займала позивач. Виходячи з вимог ч.3 ст.64 ГК України право визначати чисельність та штат працівників належить лише власнику або уповноваженому ним органу, як і проводити перестановки працівників в процесі вивільнення. Між тим, за правилами ст. 40 КЗпП самі по собі зміни в організації виробництва і праці не є підставою для звільнення, якщо не скорочується штат або чисельність працівників, оскільки припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Так, при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових зборів» при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема чи є докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу; власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Крім того, відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Виходячи з вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України випливає, що строк попередження про майбутнє звільнення має бути не меншим 2-х місяців, а обов'язок власника або уповноважений ним органу пропонувати працівникові іншу роботу також діє на протязі всього терміну дії попередження, а не лише при врученні такого попередження. Відповідач обґрунтовує законність такого звільнення тим, що на підприємстві відбулись зміни в організації виробництва і праці, в результаті чого мало місце скорочення штату працівників, що потягло за собою звільнення лише одного працівника, тобто посаду, яку займала позивач. Суд не погоджується з доводами відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову, виходячи з наступного. Як встановлено в суді та не заперечувалося сторонами по справі, 29.08.2017 внаслідок поганого самопочуття позивач була записана на прийом до лікаря о 13:00 год., а оскільки був кінець місяця, позивач вийшла на роботу 29.08.2017 для здійснити нарахування заробітної плати працівникам товариства ( а.с.10, 115). Не зважаючи на незадовільний стан здоров'я, а також на те, що в цей же день був відкритий листок непрацездатності, позивач повернулася на роботу, щоб закінчити невідкладні нарахування заробітної плати працівникам. Вказані обставини сторонами не оспорювалися. В судовому засіданні позивач пояснила, що 29.08.2017 о 15 год. 40 хв. її викликав до себе в кабінет [PERSON], генеральний директор Товариства, і без будь-яких пояснень запропонував негайно написати заяву про звільнення за власним бажанням, не пояснивши причини звільнення. Не погоджуючись з такими вимогами, [PERSON] повідомив, що її звільнення буде проведено по іншому, після чого вона покинула кабінет посилаючись на погане самопочуття. Позивач вважає, що підставою для такої поведінки відповідача слугував її звіт про виробниче відрядження від 16.08.2017 по структурному підрозділу №28, де остання виявила ряд порушень, а саме, відсутність товарно-матеріальних цінностей - запасних запчастин на сільськогосподарську техніку ( а.с. 100, 99). Позивач стверджувала в суді, що 29.08.2017 наказу щодо скорочення та повідомлення про її майбутнє звільнення та/чи наявність вакантних посад не читала та не підписувала, в її присутності акти про її відмову підписати чи ознайомитися з будь-якими документами відповідачем не складалися. Про наявність акту від 29.08.2017 дізналася лише 02.04.2018, отримавши відзив відповідача на позовну заяву, а про скорочення та повідомлення лише при ознайомленні з наказом про звільнення. Суд вважає, що доводи позивача в обґрунтування позову знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, виходячи з наступного. Так, 15.06.2017 Наказом № 126-КВ були затверджені нові посадові інструкції працівників відповідача, у т.ч. і посадова інструкція старшого бухгалтера з праці і заробітної плати, з якою під розпис була ознайомлена позивач (а.с.11). Згідно з цією посадовою інструкцією завдання та обов'язки позивача складали 38 пунктів ( а.с. 148-151). У вищезазначеному наказі нові інструкції вважалися затвердженими з 01.07.2017, посада старшого бухгалтера з праці та заробітної плати була збережена ( а.с.11). Відповідно до Наказу №78-В/ОД від 23.08.2017 ПРАТ «УКРАГРО НПК» про створення відділів вбачається, що з 01.09.2017 у зв'язку з виробничою необхідністю для упорядкування роботи бухгалтерії та посилення контролю виконання посадових обов'язків у бухгалтерії були створені наступні відділи: «Відділ обліку доходів» та «Відділ обліку витрат та розрахунків з персоналом», а головному бухгалтеру наказано провести розподіл посадових обов'язків до 30.08.2017 ( а.с. 99). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, станом на 31.08.2017 посада позивача була збережена та відповідно рахувалася у відділі обліку витрат та розрахунків з персоналом, що підтверджується копією електронного листа головного бухгалтера [PERSON], тобто посадової особи, яка відповідно до Наказу № 78-В/ОД мала здійснити розподіл посадових обов'язків працівників бухгалтерії та внести відповідні зміни у посадові інструкції ( а.с. 58). Вказані обставини свідчать, що станом на 29.08.2017 Наказу №168-КВ про внесення змін до штатного розпису та скорочення посади позивача не існувало та відповідно, 29.08.2017 акт про відмову позивача в ознайомленні з Наказом №168 -КВ та з повідомленням про майбутнє звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не складалися. Вказане підтверджується також тим, що у Наказі про звільнення позивача від 02.11.2017, як і у попередньому Наказі №411-К від 17.10.2017 відсутнє посилання на наявність відповідного акту про відмову в ознайомленні позивача про її майбутнє звільнення ( а.с. 38, 42). За таких обставин доводи позивача про те, що її не було ознайомлено з Наказом № 168-КВ від 29.08.2017 та не було повідомлено про скорочення з 31.10.2017 посади старшого бухгалтера з праці та заробітної плати, суд вважає обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в суді. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що навіть за умови того, що позивач відмовилася від ознайомлення з Наказом №168-К від 29.08.2017 та в отриманні повідомлення про її звільнення з 31.10.2017 в порядку п.1 ч.1 ст.40 КзпП України, з урахуванням того, що остання в період з 29.08.2017-07.09.2017 перебувала на лікарняному, відповідач не був позбавлений можливості направити відповідні документи засобами поштового зв'язку, тим самим дотриматися вимог чинного законодавства, передбаченого ч.1,3 ст. 49-2 КЗпП України. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що засобами поштового зв'язку позивачу відповідні документи не направлялися посилаючись на наявний акт про відмову від 29.08.2017. Таким чином, суд вважає, що при звільненні позивача з займаної посади з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відповідачем було порушено вимоги ч.1 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, штатного розкладу станом на 31.10.2017 скоротивши посаду позивача та розподіливши її посадові обов'язки, відповідачем було підвищено заробітну плату іншим працівникам, зокрема головному бухгалтеру з 68200,00 до 75300,00 грн., двом бухгалтерам з 24170,00 грн. до 24900,00 грн. кожному, начальнику відділу по роботі з персоналом та соціальної роботи з 43120,00 грн. до 50 000,00 (а.с. 132-137). Разом з цим, Наказом №233-КВ від 31.10.2017 відповідачем були внесені зміни до штатного розпису та з 01.11.2017 введено до штатного розпису Апарату управління «Фінансово-економічного департаменту» штатну одиницю-Директора фінансово-економічного департаменту» з посадовим окладом 121000,00 грн. та заступника директора фінансово-економічного департаменту з посадовим окладом 100 000,00 грн. ( а.с. 226). Наказом відповідача № 429-К від 31.10.2017 на постійну посаду директора фінансово-економічного департаменту відповідачем було прийнято на роботу [PERSON] з 02.11.2017 (а.с. 213). За вказаних вище обставин та оцінюючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що відповідачем штучно скорочено посаду позивача з метою її подальшого звільнення внаслідок наявності конфліктної ситуації, яка сталася після складання позивачем звіту про виробниче відрядження від 16.08.2017, а доводи відповідача щодо наявності змін в організації виробництва і праці, в результаті чого посада позивача мала бути скорочена, суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Доводи відповідача про те, що на підприємстві були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу виходячи з її кваліфікації в м.Києві, не мають правового значення, з огляду на те, що з боку відповідача не було дотримано вимог чинного законодавства при звільненні позивача з роботи, зокрема, не було попереджено про її наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. При цьому , суд звертає увагу, що питання щодо можливості переведення позивача на вакантні посади з врахуванням наявного у нього фаху, спеціальності, освіти, стажу та досвіду роботи та інших вимог, які ставляться до можливого кандидата, в тому числі і в іншій місцевості, повинні бути обговорені і остаточно вирішені після того, як вакантні посади будуть йому фактично запропоновані, що з боку відповідача зроблено не було. Суд враховує також ту обставину, що одноособово приймаючи рішення щодо запропонування посади певному працівнику, який підлягає скороченню, дії керівництва не відповідають нормам трудового законодавства, т. я. такими діями обмежується право працівника самому обирати вакантну посаду, навіть і ту, яка не відповідає його кваліфікації і з меншим розміром оплати, або звернутися до центру зайнятості для подальшого працевлаштування. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з займаної посади з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому позивач підлягає поновленню на роботі з дати звільнення, тобто з 02.11.2017. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд приходить до наступного висновку. Частиною 2 статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Пунктом 8 вищезазначеного Порядку визначено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період Згідно довідки про середню заробітну плату позивача, яка надана відповідачем вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становила 1857, 64 грн. ( а.с. 131). Вказана довідка позивачем не оспорювалася, а розмір середньомісячної заробітної плати визнано позивачем. З огляду на викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 02.11.2017 -29.10.2018 становить 455 121, 80 грн. та визначається, виходячи з наступного розрахунку: (1857, 64 грн. х 245 робочих днів=455121,80 грн.) Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2017 -29.10.2018 у розмірі 455 121, 80 грн. Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає, що позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях , які зазнала позивач внаслідок незаконного звільнення та тих змін, які позивач вимушена нести для відновлення своїх порушених прав. Отже, суд, з врахуванням обставин справи, негативних наслідків, що настали, беручи до уваги характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості, тяжкість вимушених змін у її життєвих обставинах, оцінює моральну шкоду в сумі 2000,00 грн. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2000 ,00 грн. З огляду на викладене вище, позов підлягає задоволенню частково. На підставі п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 4571,22 грн., а на користь позивача 640, 00 грн. З огляду на те, що позивачем не надано доказів понесених витрат на правову допомогу та відповідно не надано актів виконаних робіт, підстави для стягнення з відповідача 10 000,00 грн. за правничу допомогу, суд не знаходить. Враховуючи наведене вище та

Outcome: partial