Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним кредитний договір № 0641-6369 від 05.03.2021 року укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС". Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.03.2021 року він уклав з відповідачем кредитний договір № 0641-6369 шляхом підписання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.Сума кредиту складає 20 000,00 грн. Відповідно до п.4 Договору,протягом строку Кредиту фіксована процентна ставка складає 2% від погашеної суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Річна процентна ставка складає 730%. Станом на 25.05.2021 року вже було нараховано суму заборгованості в розмірі 53 600 грн., з них 33 600 заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Позивач, вважає, що пункт 4 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі до 2 % від суми несвоєчасно виконаних зобовязань за кожен день прострочки, що становить до 730 % на рік, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційного велиої суми компенсації у разі невиконання ним зобовязань за кредитним договором. Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною , не відповідає передбаченим у пункті 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 , ч.1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми. як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливонепомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором . При цьому, позивач вважає зазначені розміри процентів (п.4 та 11.1,11.2 Договору) є непропорційною сумою компенсації у разі невиконання зобовязань за договором, відповідно до розміру тіла кредиту та відсотків, що свідцчить про несправедливі умови, враховуючи покладання на позивача цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафних санкцій. Позивач вказує, що такий правовий висновок зробив Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.01.2020 року за # 754/6091/18/ У звязку з чим позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами,просить розглянути справу в порядку спрощеного провадження. 21.09.2021 року було відкрито провадження по справі. 20.10.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ "Укр кредит Фінанс" заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки вищевказаний кредитний договір укладений у спосіб визначений чинним законодавством України. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 05.03.2021 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] укладено Кредитний Договір № 0641-6369 на суму 20 000 грн., Кредитний договір між сторонами укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та відповідно до Правил надання споживчих кредитів, що складають єдиний договір. ЗУ «Про електронну комерцію», визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до п.4 Договору,протягом строку Кредиту фіксована процентна ставка складає 2% від погашеної суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Річна процентна ставка складає 730%. Станом на 25.05.2021 року вже було нараховано суму заборгованості в розмірі 53 600 грн., з них 33 600 заборгованість по відсоткам за користування кредитом. В позовній заяві позивач зазначає щодо ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та відсутність надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит. Відповідно до п.2 ч.1 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування» зазначається, що: «Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з інформацією необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем для прийняття усвідомленого рішення». Відповідно до п. 16 Договору, Позичальник підтверджує, що до укладення Договору уважно ознайомився з тексом Кредитного Договору та Правилами, а також отримав від Кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», що забезпечує вірне розуміння Позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Щодо посилпань позивача на постанову Верховного суду у справі № 754/6091/18 від 27.01.2020р., до правовідносин між сторонами, як в аналогічних, що викладені в пунктах 4, 11.1, 11.2 кредитного договору ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», суд приходить до наступного. Так, згідно даної Постанови вбачається наявність спору та застосування пп.5) ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" лише (виключно) до спірних правовідносин (пункту договору) щодо правомірності нарахування суми пені за прострочення виконання грошового зобов`язання(як несправедливої умови) та визнання його недійсним. Так, згідно даної Постанови, судом зазначено, що оскільки згідно умов договору кредитор має право нараховувати суму пені за весь час невиконання грошових зобов`язань, даний пункт договору перетворюється на несправедливо неправомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а відтак є несправедливою умовою, в зв`язку з чим є наявність порушень визначена пп.5) ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Тобто, згідно даної Постанови наявне застосування положень пп.5) ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" виключно про несправедливу умову щодо нарахування пені за прострочення виконання грошових зобов`язань, а не визнання недійсними інших пунктів та/або договору в цілому, а відтак межі застосування норми права (пп.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів") у спірних правовідносинах між Позивачем та Відповідачем, згідно постанови Верховного суду у справі № 754/6091/18 від 27.01.2020р., можуть враховуватись виключно щодо положення (пункту договору) в частині оскарження правовідносин за неустойкою (пенею). В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 2 ст. 10561, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Тобто, Відповідачем дотримано вимоги, зокрема ст. 1048, 10561 щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредитом, що була надана Позивачу. Відповідно до п. 11 Договору, якщо Кредитний Договір не було пролонговано відповідно до пункту 14 Кредитного договору, у випадку неповернення Суми Кредиту у строк, встановлений пунктом 2 Кредитного Договору: -п. 11.1 Договору, Позичальник сплачує Кредитодавцю проценти за користування чужими грошовими коштами за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 2% (два відсотки(-ів)) за кожен день фактичного користування відповідною частиною Суми Кредиту по дату фактичного повернення всієї Суми Кредиту включно. Річна відсоткова ставка за процентами за користування чужими грошовими коштами складає 730%. Максимальний сукупний розмір нарахованих процентів за користування грошовими коштами згідно даного пункту не може перевищувати 200% від Суми Кредиту. Відповідно до 13 Договору, цей Кредитний Договір та Правила разом складають єдиний договір (надалі - Договір) та визначають усі істотні умови Договору. Відповідно до п. 6.6 Правил, у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення Кредиту та процентів, Позичальник сплачує Кредитодавцю проценти за користування чужими грошовими коштами за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України за кожен день користування Кредитом (його частиною) по дату фактичного повернення всієї суми Кредиту включно, розмір яких визначається у Кредитному Договорі. Проценти за користування чужими грошовими коштами підлягають оплаті Позичальником у день їх нарахування Кредитодавцем. У Кредитному Договорі може бути визначено максимальний розмір нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на суму Кредиту (її частину) не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України, надає право сторонам визначати розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, що і було визначено в умовах договору та погоджено між Позивачем та Відповідачем. Тобто твердження Позивача, що пунктом 11.1 Договору передбачено нарахування суми пені відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України не відповідає дійсності та є помилковим зі сторони [PERSON] , оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України та пеня відповідно до ст. 549 ЦК України не є тотожними значеннями, а відтак вимоги щодо визнання п. 11.1 Договору є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також, необхідно зазначити, що право щодо нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України визначено як законом (ЦК України) так і визначений у кредитному договорі та погоджений між сторонами (відповідні правові позиції щодо застосування Кредитодавцем ст. 625 ЦК України викладені в Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі 310/11534/13 та Постанові Верховного суду від 28.03.2018 року по справі 444/9519/12). Відповідно до п. 11.2 Договору, Кредитодавець має право на кожен 10й (десятий) день існування прострочення, включаючи день виникнення та погашення прострочення, нараховувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від Суми Кредиту, однак у цілому не більше 50% (п`ятдесяти відсотків) Суми Кредиту (з врахуванням сплачених штрафів за весь строк користування Кредитом). Так, відповідно п. 2 ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. В свою чергу, Відповідачем дотримано вимоги щодо встановлення розміру нарахування неустойки, що у цілому не перевищує 50% (п`ятдесяти відсотків) Суми Кредиту (з врахуванням сплачених штрафів за весь строк користування Кредитом) у відповідності до ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування». Твердження Позивача, що розмір неустойки перевищує розумну межу відповідальності та становить більше 50 % суми кредиту та є несправедливою умовою договору не відповідає дійсності, оскільки між сторонами погоджено обмеження щодо нарахування суми неустойки, що у цілому саме не перевищує 50% (п`ятдесяти відсотків) Суми Кредиту, а відтак пункт договору, що погоджений між сторонами викладений у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування». Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.02.2020 року по справі 554/1400/16-ц. «Так, судом було зазначено, що виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює». «Судом визначено, що наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях Відповідача (згідно ЗУ «Про захист прав споживачів»), а також істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману». «Судом зазначено, що сторони погодили всі істотні умови договору, а відтак не можна вважати їх несправедливими, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання договору недійсним». Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач та Відповідач, при укладенні договору досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, принцип свободи договору, закріплений пунктом 3 частини першої статті 3, статтями 6, 627 ЦК України та проявляється у двох основних формах: а) свобода у прийнятті рішення про укладення договору та виборі партнера (включаючи свободу волі від примусу до укладення договору) і б) свобода у визначенні змісту договору, що укладається. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України), що в свою чергу і було дотримано сторонами. Також, необхідно зазначити, що через особливість укладання договору позики в електронній формі, тобто з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, виключається прямий контакт Позивача (позичальника) з Відповідачем (кредитором) та можливість спонукання позичальника до укладання договору на несправедливих умовах, а також можливість застосування до нього фізичного чи психічного тиску. Так, укладання Договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення Позивача, з врахуванням, що [PERSON] розумів, що дані умови договору є зручними для нього на ринку фінансових послуг в мережі інтернет (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 07.10.2020р. по справі 127/33824/19). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оспорювані позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами Договору позики відповідно до ст.ст. 6, 536, 611, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання. Крім того умови договору позики не суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а сам договір укладений у письмовій формі відповідно до вимог ЗУ «Про електронну комерцію» та ч.2 ст. 639 ЦК України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed