Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

12.11.2020 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 110,8 кв.м, житловою площею 73,0 кв.м., а також визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0705 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться на [ADDRESS] , кадастровий номер 4621283700:01:003:0028. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.01.2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.06.2020 розірвано. У шлюбі у них народилось троє дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу ними у 2013 році на земельній ділянці, отриманій відповідачем у приватну власність шляхом приватизації, було побудовано житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 110,8 кв.м, житловою площею 73,0 кв.м, інвентаризаційною вартістю 306533,00 грн. Зазначає, що всією технічною документацією та будівництвом займався чоловік, у зв`язку з чим, після здачі будинку в експлуатацію, титульним власником вказано лише відповідача. Однак, вказаний будинок був збудований за спільні кошти подружжя в період шлюбу та ведення спільного господарства, а тому являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, після здачі будинку в експлуатацію, такий був єдиним житлом для сім`ї, де зареєстроване їхнє постійне місце проживання. Проте, після розірвання шлюбу відповідач відмовляється впускати її в будинок, не визнає співвласником, через що вона змушена наймати житло по сусідству. Враховуючи те, що добровільно у досудовому порядку вирішити питання поділу спільного майна не представилось можливим, а тому змушена звернутися з даним позовом до суду. 12.11.2020 направлено запит в Відділ АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо отримання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, які містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 27.11.2020. Ухвалою судді від 12.11.2020 провадження в зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання на 30.11.2020. 30.11.2020 суддею закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.12.2020. 07.12.2020 відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання, в якому останній просить залишити дану позовну заяву без руху, посилаючись на те, що позивачкою при поданні позову до суду було сплачено судовий збір, який не відповідає дійсності, оскільки нею не була проведена оцінка домоволодіння та земельної ділянки, а оцінка житлового будинку взята з копії технічного паспорта у Дрогобицькому МБТІ та ЕО станом на 06.03.2014, яка на час звернення із позовом до суду є недійсною. Також, 07.12.2020 відповідачем подано до суду клопотання про виклик в судове засідання їхніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в якості свідків. 10.12.2020 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що за час подружнього життя він повністю утримував дружину та дітей. Дружина протягом всього часу не працювала. В той же час, вказує, що ремонт у будинку [ADDRESS] , він робив за власні кошти. Позивачка в червні 2019 року добровільно залишила житло та пішла проживати за іншою адресою, забравши усі свої речі. Діти залишились проживати з ним. Також, відзначає, що земельною ділянкою користувалась його бабуся, та відмовившись від неї, передала йому, а тому вважає, що земельна ділянка є його власністю та поділу не підлягає. Враховуючи, що правовстановлюючі документи на житловий будинок видані за час шлюбу, однак вказане майно набуте ним за власні кошти, у зв`язку з чим вважає, що позивач не може бути учасником спільної сумісної власності подружжя. Просить в задоволенні позову відмовити. 15.12.2020 позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, у якому нею відзначено, що після розірвання шлюбу діти справді залишилися проживати разом з батьком у збудованому ними будинку, оскільки вона залишившись без власного житла, не змогла забезпечити трьох дітей усім необхідним для комфортного проживання і навчання. Діти вже більше шести років проживають у будинку, де кожен з них має власну кімнату, необхідні речі для навчання. Водночас, вказує, що діти щодня до неї приходять, вона бере участь в їх утриманні, вихованні, навчанні, лікуванні, і діти доглянуті та розвинуті. Однак, такий спосіб участі у житті дітей справді є незадовільним, тому вона неодноразово зверталася до колишнього чоловіка, щоб вирішити питання з поділом будинку та проживати з дітьми. Натомість, відповідач, наголошуючи на тому, що будинок збудовано за його особисті кошти, крім трудової книжки не надає жодного належного та допустимого доказу наявності у нього таких коштів чи іншого майна, яке б належало йому на праві особистої власності та було ним реалізовано на час будівництва спірного будинку. Вважає, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а тому право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом. Просить позов задовольнити в повному обсязі. 16.12.2020 ухвалою судді в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залишення даної позовної заяви без руху відмовлено. Протокольною ухвалою від 01.03.2021 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про допит неповнолітніх дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Партика О.В. заявлені ними вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив обставини, просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шулак О.І. позовні вимоги в частині поділу житлового будинку визнали частково, а саме щодо визнання за позивачкою права власності на 1/3 частину житлового будинку, з огляду на те, що троє неповнолітніх дітей позивача та відповідача є зареєстрованими та залишились проживати разом з батьком у спірному житловому будинку, лише він займається їхнім вихованням та утриманням, а тому є всі підстави для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя. В іншій частині позову просили відмовити з огляду на те, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем під будівництво житлового будинку в порядку вимог ст. 121 ЗК України, а тому на таку не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Вислухавши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд доходить до наступного висновку. Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 27.01.2005 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.06.2020 - розірвано, (а.с. 6, 7). Відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно вбачається, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 110,8 кв.м, житловою площею 73,0 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0705 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що на [ADDRESS] кадастровий номер 4621283700:01:003:0028., а.с. 8-9. Також, дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи довідками щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 231937677 від 10.11.2020 та № 214651480 від 02.07.2020. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Суд вважає необґрунтованими покликання відповідача та його представника адвоката Шулак О.І. на необхідність відступу від принципу рівності часток подружжя з огляду на те, що троє неповнолітніх дітей подружжя [PERSON] є зареєстрованими та проживають у спірному житловому будинку саме з відповідачем [PERSON] , позаяк дана обставина немає істотного значення в розумінні вимог ч. 2 ст. 70 СК України. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Також суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Із матеріалів справи встановлено, що відповідач перебував з позивачем в шлюбі з 27.01.2005 по 30.06.2020, та згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 29402370 - 12.11.2014 набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 110,8 кв.м, житловою площею 73,0 кв.м. Доводи учасників справи (як позивача, так і відповідача) щодо того, що кожен з них не працював, не мав доходу не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено вище, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, заявлена вимога [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині визнання за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя в частині визнання за нею права власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0705 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що на [ADDRESS] , з кадастровим номером 4621283700:01:003:0028, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18). Однак, за приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Як встановлено матеріалами справи, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0705 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що на [ADDRESS] , кадастровий номер 4621283700:01:003:0028, яка приватизована ним 27.08.2013 на підставі рішення сесії Залокотської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 07.03.2012 року №103 для індивідуального житлового будівництва в порядку вимог ст. ст. 40, 121 ЗК України. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. З огляду на зазначену норму матеріального права, оскільки [PERSON] здійснив державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку 27.08.2013, а тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Вищенаведене повністю узгоджується з висновками наведеними у постанові Верховного суду від 24 квітня 2020 року у справі № 622/999/16-ц. Разом з тим, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу її право на встановлення земельного сервітуту в порядку вимог ст. 99 Земельного кодексу України з метою використання належної їй частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 6 ч. 1 під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог 1532,67 грн. понесених судових витрат. Враховуючи вище наведене та

Outcome: partial