Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

07.05.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Переможець» про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов»язання повернути земельну ділянку, в якій позивачка просить суд винести рішення, яким: - відкрити провадження у справі; - розірвати договір оренди земельної ділянки №108, укладений 19 березня 2009 року між [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Переможець», зареєстрований 10 березня 2009 року у Кагарлицькому районному відділі КРФ Центру ДЗК за № 040932800159; - зобов'язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Переможець» передати [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 3,5600 га, кадастровий номер 3222284000070040030, яка належіть останній на підставі державного акту серії ЯГ №233529, розташовану на території Кадомської сільської ради Кагарлицького району Київської області, у стані, придатному для цільового використання. - судові витрати стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Переможець» на користь [PERSON]. Свої позовні вимоги позивачка в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним: Вона, [PERSON], позивач по справі, 24 листопада 2004 року згідно розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області від 17 серпня 2004 року № 462, отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №33529, площею 3,5600 га. на території Кадомської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №205, з кадастровим номером 3222284000070040030. Будучи власником земельної ділянки, 10 березня 2009 року передала відповідачу, згідно договору оренди №108, у тимчасове оплатне строкове користування дану земельну ділянку. Відповідно до п.1.2 даного договору встановлено, що «предметом цього Договору є встановлення порядку використання Орендарем земельної ділянки для здійснення господарської діяльності та реалізації Орендодавцем своїх прав на земельну ділянку». Діючи відповідно до умов договору вона передала, а відповідач прийняв дану земельну ділянку, що підтверджується актом приймання-передачі. Відповідно до ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, що відповідає договору укладеному між нею та відповідачем, а відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст.526,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до договору, а відповідно до ст.651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду,на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених умовами договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено ті умови, які є істотними для договору оренди землі і серед інших це - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а відповідно до ст. 24 Закону України „Про оренду землі", орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до ст.141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати, а згідно до п.«в» ч.І ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Згідно зі ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. За ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Перегляд умов договору здійснюється лише за взаємною згодою сторін, як це встановлено Законами України (Цивільний кодекс, Закон „Про оренду землі", Земельний кодекс), якими унормовано, що зміна договору допускається лише за взаємною згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач, отримавши в оренду земельну ділянку, користувався нею, господарював на ній, перешкод з їїї сторони йому не створювалось, але він, ігноруючи її право власності, умови укладеного з нею договору, орендну плату виплачував в порядку та розмірах, встановлених на свій розсуд, який не відповідав законодавству України. Так, згідно статті 1 Указу Президента України № 92/2002 від 02 лютого 2002 року "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)" зі змінами внесеними згідно з Указами Президента України встановлено, що одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. В п.4.4. договору оренди визначено, що орендна плата не може бути меншою від розміру встановленого законодавством, зокрема Указом Президента України № 92/2002 від 02 лютого 2002 року, але це не відповідає дійсності, так як орендна плата сплачувалась в меншому розмірі, ніж встановлено законодавством. За ст.2 Закону України „Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі, а згідно ст.21 даного Закону встановлено, що орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою, розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Згідно з п. 4.4. договору оренди розмір орендної плати переглядається по потребі Сторін, але не частіше ніж один раз на рік, у разі: зміни умов господарювання, передбачених Договором; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. З часу укладення договору оренди земельної ділянки, 10 березня 2009 року, по час пред'явлення позову відповідачем в порушення п.4.4. даного договору розмір орендної плати не переглядався, тим самим порушувались права позивача. Так з часу укладення договору оренди індексі інфляції змінювались, а саме: за 2009 рік + 12,3%; за 2010 рік 9,1%; за 2011 рік 4,6%; за 2012 рік -0,2% (від'ємне значення); за 2013 рік + 0,5; 2014 рік + 24,9%. Тобто за вказаний період кожні 2 роки поспіль (крім сумарної інфляції за 2011-2012 та 2012-2013 роки) індекс сумарної інфляції стабільно перевищував 5%, тим самим збільшувались ціни та тарифи, а також розмір земельного податку на коефіцієнт індексації. Згідно зі ст.32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Згідно із п.4.1 договору оренди землі орендна плата сплачується в натуральній формі, можливо в грошовій формі. Розміри орендної плати не разу не переглядались, так як ніяких додаткових угод укладено між сторонами не було. Крім цього відповідно до п.4.2 договору встановлено, що «форми орендної плати за оренду земельної ділянки на один рік, які встановлюються за домовленістю Сторін, наведені в додатках до цього Договору», але вони також відсутні, що суперечить ч.5 ст.22 Закону України «Про оренду землі». Приймаючи до уваги збільшення індексу інфляції, цін та тарифів, перегляд розміру оренди плати мав відбуватися виключно вбік збільшення. Таким чином, у порушення передбачених договором оренди землі зобов'язань орендарем не були укладені додаткові угоди, не було переглянуто розмір орендної плати за користування земельними ділянками у 2010-2014 роках, тобто протягом строку дії договору оренди землі, відбувалася систематична несплата орендної плати (з урахуванням її своєчасного перегляду), яка мала сплачуватися орендодавцю у відповідності із умовами укладеного договору оренди земельної ділянки. Під систематичністю несплати орендної плати, як підстави розірвання договору оренди земельної ділянки розуміється несплата орендарем орендної плати у строки, передбачені договором оренди, у розмірі, який встановлений сторонами в договорі, з порушенням умов внесення орендної плати. Крім цього відповідачем в порушення п.4.3. договору оренди землі не проводилась індексація орендної плати. Відповідачем в порушення ч.4 ст. 22 Закону України «Про орендну землі» не було враховано, що «орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі; за добровільним рішенням власника орендна плата встановлюється у натуральній формі», але відповідачем від їй будь-якого погодження не отримувалось, її пропозиції ігнорувались. Орендна плата, яка видавалась в натуральній формі, розрахувалась за завищеними цінами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що «орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця», але відповідач, не отримавши від мене письмової згоди, не повідомивши мене письмово, передав земельну ділянку інший юридичний особі в суборенду. При цьому, передавши земельну ділянку в суборенду від її державну реєстрацію не провів, тим самим порушив права договору оренди та її право власності на земельну ділянку. Не доводячи справи до судового розгляду, вважаючи за необхідне врегулювати спірні питання за взаємною згодою, відповідно до п.3.2 договору, Закону України «Про оренду землі», вона звернулася до відповідача про розірвання договору оренди землі та повернення їй земельної ділянки. Відповідач відмовився особисто прийняти від неї дану заяву, тим самим проявив своє негативне відношення до неї, проігнорував можливість вирішення спору в позасудовому порядку та змусив подати її заяву по пошті. З часом відповідач своїм листом, вказавши на правову позицію Верховного Суду України, ігноруючи інші позиції даного суду з цієї категорії спірних правовідносин, свої дії, які не відповідають договору оренди земельної ділянки, законодавства України, вказав, що розірвання договору оренди на даний час не можливий, тим самим відповідач відмовився від вирішення виниклого між ними спору в позасудовому порядку. За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Виходячи з вищевказаного, вона по вині відповідача, який сплачував орендну плату в розмірі, меншому встановленого пунктом 1 Указу Президента України №92/2002 від 02 лютого 2002 року "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)"; завищував ціни на сільськогосподарську продукцію, яка передавалась в якості орендної плати; не здійснював перегляд розміру орендної плати один раз на два роки у разі, в тому числі, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, в тому числі, внаслідок інфляції, передав земельну ділянку в суборенду без її згоди, був позбавлений того, на що вона розраховувала при укладенні договору, що згідно з ч.2 ст.651 ЦК України є підставою для розірвання договорів за рішенням суду. Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Автоматизованою системою документообігу дляч слухання даної справи на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 14.05.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 02.06.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача наступного змісту: 25.05.2015 року СТОВ «Переможець» отримало позовну заяву [PERSON] про розірвання договору оренди землі. Ознайомившись з вказаним позовом, СТОВ «Переможець» вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між [PERSON] та СТОВ «Переможець» 10 березня 2009 року було укладено та зареєстровано у Кагарлицькому районному відділі КРФ Центру ДЗК, договір оренди землі строком на 10 років, про що вчинено запис від 10 березня 2009 року №040932800159 (надалі за текстом також «Договори»). Мотивування позовної заяви зводяться до того, що орендна плата виплачувалася без врахування індексів інфляції, що призвело до недоотримання орендної плати позивачем, а тому вважає свої права порушеними і просить розірвати договір оренди. Згідно чинного законодавства України відносини щодо оренди землі урегульовані спеціальним законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 21 вищевказаного закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (2755-17 ). Згідно ст. 22 орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі. Згідно з умовами договору, п. 4.1., сторони у відповідності до вищевказаних положень закону встановили форму оплати за користування земельними ділянками у натуральній формі. Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі» обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. В даному випадку договором, а саме п. 4.3. Договору оренди, передбачено, що орендна плата, враховуючи не виплачену, підлягає індексації у відповідності з положеннями затвердженими Постановою КМУ від 12.05.2000 року №783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель». Із вступом в чинність податкового кодексу України в 2011 році, індексація нормативної грошової оцінки землі розраховується відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, і оприлюднюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин, а це на даний час Держземагенство України. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996 рік - 1,703, 1997 рік - 1,059, 1998 рік- 1,006, 1999 рік - 1,127, 2000 рік- 1,182, 2001 рік- 1,02, 2005 рік - 1,035, 2007 рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік - 1,0, 2011 рік - 1,0, 2012 рік - 1,0, 2013 рік - 1,0, 2014 рік - 1,249. Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006 роки не індексувалася. Кумулятивне значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель з 1995 року станом на 1 січня 2015 року становить 3,997. Таким чином Договором чітко передбачено орендна плата обчислюється з врахуванням індексації нормативно грошової оцінки землі, а не індексів інфляції. Для прикладу: Станом на 01.01.2014 року вартість земельної ділянки, якими користується Товариство по Кадомській сільській раді становить 102442,14 грн. Відповідно до чинного законодавства Товариство зобов'язане платити не менше 3% від вартості земельної ділянки, тобто не менше 3073,26 грн. Ця сума береться для сплати податків з орендної плати до бюджету. В 2014 році Позивачу була нарахована орендна плата а саме пшениця 600 кг, кукурудза-500 кг, цукор 100 кг, гроші в розмірі 618 грн, еквівалент неотриманої продукції, та сплачено податок в розмірі 460,99грн. Так, згідно норм податкового кодексу СТОВ «Переможець» є податковим агентом орендодавців земельних ділянок, і повинен утримувати податок з орендної плати та сплачувати його до бюджету. Проте, Позивачу продукція була видана без відрахування податків, а податок був сплачений зверх орендної плати. Отже, СТОВ «Переможець» всі роки оренди землі нараховує більшу орендну плату. В користуванні Товариства на умовах оренди перебуває ще з 2002 року, жодних нарікань зі сторони орендодавців не було, права їх не порушувалися. Крім того, в позовній заяві позивач посилається на ч. 4 ст. 22 Закону України «Про оренду землі», начебто нею передбачено, що орендна плата справляється виключно в натуральній формі, але це не так, оскільки ч. 4. ст. 22 передбачає внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Також не зрозумілі посилання позивача, на те, що земельна ділянка передана в суборенду, адже це не відповідає дійсності так як, СТОВ «Переможець» як обробляв вказані земельні ділянки, так їх і обробляє, жодних змін не було. Відповідно до практики цивільного судочинства - підлягає захисту саме порушене право. Таку ж саму правову позицію виклав Верховний суд України у своїй Постанові від 25.12.2013 року у справі № 6-78цс13 (копія постанови додається), яка є аналогічною даній справі, та яка відповідно до ст. ч. 2 ст. 214 ЩІК України є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Так, у даній Постанові Верховний суд зазначив наступне: Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Такої ж позиції в своїй практиці дотримуються і інші суди (копії деяких рішень додаються). На підставі вище викладеного та у відповідності із ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач просить суд винести рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, з»явився її представник. В судовому засіданні представник позивачки, - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведені вище. В судовому засіданні представник відповідача, - [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині заперечення, та які судом наведено вище. Суд, вислухавши представник позивачки [PERSON], який позов підтриав, вислухавши представника відповідача [PERSON], який заперечував проти позову, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні та застосування до них норм права. [PERSON], позивач по справі, 24 листопада 2004 року згідно розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області від 17 серпня 2004 року № 462, отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №33529, площею 3,5600 га. на території Кадомської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №205, з кадастровим номером 3222284000070040030. Будучи власником земельної ділянки, 10 березня 2009 року передала відповідачу, згідно договору оренди №108, у тимчасове оплатне строкове користування дану земельну ділянку. Так, між позивачкою по справі [PERSON] та відповідачем, - СТОВ «Переможець» 10 березня 2009 року було укладено та зареєстровано у Кагарлицькому районному відділі КРФ Центру ДЗК, договір оренди землі строком на 10 років, про що вчинено запис від 10 березня 2009 року №040932800159 (надалі за текстом також «Договори»). 07.05.2015 року позивачка в установленому ЦПК України порядку звернулася до Кагарлицького районного суду з метою винесення ним рішення про розірвання вищевказаного договору оренди та повернення їй земельної ділянки. Підставою звернення до суду на її думку послугували наступні обставини, які свідчать про факт невиконання відповідачем обов'язків, передбачених умовами договору, зокрема: - відповідач орендну плату виплачував в порядку та розмірах, встановлених на свій розсуд, який не відповідав законодавству України; - з часу укладення договору оренди земельної ділянки, 10 березня 2009 року, по час пред'явлення позову відповідачем в порушення п.4.4. даного договору розмір орендної плати не переглядався, тим самим порушувались права позивача; - розміри орендної плати не разу не переглядались, так як ніяких додаткових угод укладено між сторонами не було; - відповідачем в порушення п.4.3. договору оренди землі не проводилась індексація орендної плати; - відповідач, не отримавши від мене письмової згоди, не повідомивши позивачку письмово, передав земельну ділянку інший юридичний особі в суборенду. Суд критично відноситься до даної позиції позивачки [PERSON] з огляду на наступне. Згідно чинного законодавства України відносини щодо оренди землі урегульовані спеціальним законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 21 вищевказаного закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (2755-17 ). Згідно ст. 22 орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі. Згідно з умовами договору, п. 4.1., сторони у відповідності до вищевказаних положень закону встановили форму оплати за користування земельними ділянками у натуральній формі. Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі» обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. В даному випадку договором, а саме п. 4.3. Договору оренди, передбачено, що орендна плата, враховуючи не виплачену, підлягає індексації у відповідності з положеннями затвердженими Постановою КМУ від 12.05.2000 року №783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель». Із вступом в чинність податкового кодексу України в 2011 році, індексація нормативної грошової оцінки землі розраховується відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, і оприлюднюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин, а це на даний час Держземагенство України. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996 рік - 1,703, 1997 рік - 1,059, 1998 рік- 1,006, 1999 рік - 1,127, 2000 рік- 1,182, 2001 рік- 1,02, 2005 рік - 1,035, 2007 рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік - 1,0, 2011 рік - 1,0, 2012 рік - 1,0, 2013 рік - 1,0, 2014 рік - 1,249. Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006 роки не індексувалася. Кумулятивне значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель з 1995 року станом на 1 січня 2015 року становить 3,997. Таким чином Договором чітко передбачено орендна плата обчислюється з врахуванням індексації нормативно грошової оцінки землі, а не індексів інфляції. В 2014 році Позивачу була нарахована орендна плата а саме пшениця 600 кг, кукурудза-500 кг, цукор 100 кг, гроші в розмірі 618 грн, еквівалент неотриманої продукції, та сплачено податок в розмірі 460,99грн. Так, згідно норм податкового кодексу СТОВ «Переможець» є податковим агентом орендодавців земельних ділянок, і повинен утримувати податок з орендної плати та сплачувати його до бюджету. Проте, Позивачу продукція була видана без відрахування податків, а податок був сплачений зверх орендної плати. Отже, СТОВ «Переможець» всі роки оренди землі нараховує більшу орендну плату. В користуванні Товариства на умовах оренди перебуває ще з 2002 року, жодних нарікань зі сторони орендодавців не було, права їх не порушувалися. Крім того, в позовній заяві позивач посилається на ч. 4 ст. 22 Закону України «Про оренду землі», начебто нею передбачено, що орендна плата справляється виключно в натуральній формі, але це не так, оскільки ч. 4. ст. 22 передбачає внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Також не зрозумілі посилання позивача, на те, що земельна ділянка передана в суборенду, адже це не відповідає дійсності так як, СТОВ «Переможець» як обробляв вказані земельні ділянки, так їх і обробляє, жодних змін не було. Застосування норм матеріального права при вирішенні спору. Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може грунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, грунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Об'єктом оренди є земельна ділянка. За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з нормою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка набуває ознак об'єкта цивільних прав з моменту її формування з присвоєнням кадастрового номера та внесення в Державний земельний кадастр. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину За змістом ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктом оренди може бути земельна ділянка, що перебуває у власності громадянина, юридичної особи, комунальній або державній власності. Таким чином, земельна ділянка, яка вже перебуває у строковому платному користуванні орендаря, не може бути передана у строкове платне користування на підставі договору оренди іншому орендарю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до ч. 4 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Згідно ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, а ст. 13 цього закону передбачено, що договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно дост. 18 Закону України "Про оренду землі", в редакції яка діяла на час укладання договору, договори оренди набирають чинності після його державної реєстрації, яка була вчинена 10 березня 2009 року і відповідно строк його дії становить десять років з моменту державної реєстрації та діє до 10 березня 2019 року. Згідно ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Частиною 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" закріплено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до п. З розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України" до 01 січня 2013 року державна реєстрація зокрема, договорів оренди земельних ділянок, проводиться територіальними органами земельних ресурсів, а судом встановлено, що договори оренди землі від 10 березня 2009 року були зареєстровані у Кагарлицькому районному відділі КРФ "ЦДЗК", тобто вказані договори оренди набрали чинності та у орендаря - СТОВ "Переможець" виникло право оренди земельної ділянки строком до 10 березня 2019 року. Такий порядок реєстрації договору оренди землі відповідав чинному на час реєстрації законодавству. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України "Про оренду землі" орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Статтею 24 Закону України "Про оренду землі" на орендодавця покладено обов'язок при передачі земельної ділянки в оренду забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки та не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. За змістом ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктом оренди може бути земельна ділянка, що перебуває у власності громадянина, юридичної особи, комунальній або державній власності. Щодо питання відсутності істотних умов договору оренди, суд зазначає наступне. За змістом ч. і ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін: умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених пією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі"). Позивачка зазначає, що в укладених нею в березні 2009 року договорах оренди відсутні необхідні істотні умови, визначені ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: - об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору оренди; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; - умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; - умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; - умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; - існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; - визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; - відповідальність сторін. Отже, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, та порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема, якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Відсутні в договорах оренди істотних умов, які не були передбачені частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" на момент виникнення спірних правовідносин, а тому необхідності узгоджувати й зазначати такі умови в договорі не було обов'язковим. Також ст. 15 Закону України «Про оренду землі» вказує істотні умови догіщр^дан^^мді, а також невід'ємні частини договору оренди землі, якими є, зокрема, план або схема, земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тощо. Таким чином, інформація про об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки) є однією з істотних умов договору оренди земельної ділянки. Тобто, у випадку, коли підписаний сторонами договір оренди землі не містить необхідної інформації про об'єкт оренди або інших істотних умов договір не є укладеним. Положення ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» про те, що відсутність у договорі оренди однієї із істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання договору недійсним, не можуть бути застосовані до договору оренди землі, у якому відсутні передбачені ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотні умови, так як згідно правил конкуренції нормативних актів у цьому випадку застосуванню підлягають правила ЦК України, який було прийнято пізніше і згідно положень якого договір за відсутності хоча б однієї з істотних умов не є укладеним, а тому не може бути визнаний судом недійсним або нікчемним. Крім того, позивачем не надано доказів того, як саме порушуються її права орендодавця, у зв'язку з відсутністю, на її думку, в договорах оренди з СТОВ «Переможець» умов, передбаченихст .15 Закону України «Про оренду землі» (така обов'язкова згідно ст. 360-7 ЦПК України правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року справа №6-94цс13). Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст.228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження., об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Невідповідність спірного договору Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N 220, та відсутність акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі". Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відсутність в договорах оренди інших даних, зазначених в мотивувальній частині позовної заяви, не передбачено законом, так як вони є додатками до договору (невід'ємною частиною договору оренди землі), якими являються: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на ісцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених ЗК України. Згідно правової позиції, яка висловлена Судовою палатою у цивільних справах ВСУ під час розгляду справи № 6-118цс13, а саме: згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. На підставі статті 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явиш з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягай згоди з усіх істотних умов. Щодо питання розірвання договору оренди, суд приходить до наступного висновку. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. У разі розірвання договору оренди землі за погодженням сторін кожна сторона має право вимагати в іншої сторони відшкодування понесених збитків відповідно до закону. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування. Так ч. ч. 1,2 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі ст. ст. 13, 15, 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за несплату є істотною умовою договору оренди. Відповідно до ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін, договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених, ст. ст. 24-25 цього Закону та умовами договору. Згідно ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст. 355 цього Кодексу є обов'язковими для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до із рішенням ВСУ. У постанові від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94 цс 13) Верховний Суд України висловив правову позицію у подібних правовідносинах і зазначив, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Крім того, за умовами оскаржуваного позивачем договору оренди, остання передала, а орендар прийняв у строкове, платне користування цю земельну ділянку, а також орендарем сплачується, орендодавцем приймається орендна плата. У відповідності до вимог ч. ч. 1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ч. 1 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні щодо даних правовідносин, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Відповідно до ст. 21 цього ж Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Тобто, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин. При прийнятті рішення суд враховує правову позицію щодо розірвання договору оренди у разі систематичної несплати орендної плати, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146 цс 12, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, відповідно до якої Верховний суд зробив висновок про можливість розірвання договору оренди землі лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання, вважає, що відповідачем спростоване твердження позивачки про наявності заборгованості по орендній платі та систематичне порушення зобов'язань по договору, щодо виплати орендної плати, та інших істотних порушень умов договору. Згідно роз'яснень, викладених у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6 116 цс 13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами під час розгляду справ, положення закону п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, що регулюють спірні правовідносини вимагають систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди. З наданих відповідачем письмових доказів слідує, що він належним чином виконує зобов'язання перед позивачем щодо сплати орендної плати. Враховуючи, що позивачем не доведено наявності заборгованості у відповідача по оплаті орендної плати, невиконання СТОВ «Переможець» умов договору оренди, які передбачені ст.ст. 24,25 Закону України «Про оренду землі», тому вимоги позивачки про дострокове розірвання договору є безпідставними. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed