Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

24 березня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі - відповідач-1), філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (далі - відповідач-2) про визнання наказу незаконним, внесення змін до записів трудової книжки, стягнення вихідної допомоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 23 серпня 2016 року працював у відповідачів на посаді юрисконсульта. У зв`язку із систематичною невиплатою заробітної плати, тобто порушення його трудових прав, 31 січня 2020 року він звернувся до відповідачів із заявою про звільнення його із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак відповідач проігнорував його звернення та наказом від 26 лютого 2020 року №40-ВК звільнив його із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України (на загальній підставі), а не на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та без виплати вихідної допомоги. Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки роботодавець систематично порушував строки виплати заробітної плати, а тому він мав право на звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. З наведених підстав позивач просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», від 26 лютого 2020 року №40-ВК; 2) зобов`язати Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» змінити запис у трудові книжці позивача стосовно звільнення, а саме внести запис про звільнення з 31 січня 2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України; 3) стягнути з філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь позивача 7 153,73 грн. вихідної допомоги; Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просив суд її задовольнити. Представник відповідачів в судове засідання повторно не з`явився, у письмовому відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на законність звільнення саме 26 лютого 2020 року, оскільки заява від позивача надійшла на адресу підприємства лише 10 січня 2020 року. Крім того посилається на відсутність підстав для звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 22 серпня 2016 року №209-ВК позивач [PERSON] працював у цьому підприємстві на посаді юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (а.с.7). 31 січня 2020 року позивач подав на ім`я генерального директора Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (систематичне порушення строків виплати заробітної плати) з 31 січня 2020 року. Вказана заява подана через канцелярію філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» та зареєстрована 31 січня 2020 року за вх.№21-15 (а.с.8). Листом від 10 лютого 2020 року вих.№1/02-04-181 відповідач-1 повідомив позивача про те, що оригінал його заяви надійшов на підприємстві лише 10 лютого 2020 року, а тому він не має змоги звільнити його з 31 січня 2020 року та запропонував йому «переписати заяву на звільнення та надіслати оригінал заяви, вказавши розумні строки, достатні для підготовки відповідного наказу на день звільнення» (а.с.41) Листом від 26 лютого 2020 року вих.№1-02-04-233 відповідач-1 повідомив позивача про те, що згідно наказу від 26 лютого 2020 року №40-ВК він звільнений на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.9-10). Також відповідачем-1 внесений відповідний запис у трудову книжку позивача (а.с.11 зворот). Листом від 03 березня 2020 року вих.№1/02-04-275 відповідач-1 на підставі дозволу позивача надіслав йому поштою трудову книжку (а.с.42). Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог до відповідача-2 - філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», оскільки філія є лише відокремленим підрозділом юридичної особи, яка не має самостійної цивільної чи цивільно-процесуальної правоздатності, а отже не може бути відповідачем у справі. Належним відповідачем у даному випадку є власне відповідач-1 - Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», відокремленим підрозділом якого і є відповідач-2. Щодо позовних вимог до належного відповідача - Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», слід зазначити таке. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Суд зауважує, що однією із основних гарантій трудового законодавства є виплата працівникові заробітної плати, під якою у ст.94 КЗпП України законодавець розуміє винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому у ч.1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Отже, законодавець передбачив для працівника не тільки гарантію виплати заробітної плати, але і конкретну періодичність та проміжки між виплатами. З аналізу вищевикладеного слідує, що працівник, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, вправі розірвати трудовий договір за власним бажанням у визначений ним строк у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, зокрема у разі систематичної невиплати чи затримки у виплаті заробітної плати. У розглядуваному випадку, як встановлено судом, станом на 31 січня 2020 року позивачу не була виплачена заробітна плата у строки, встановлені законом, за період з 01 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року, і саме у зв`язку з цим позивач 31 січня 2020 року подав заяву на звільнення з цього ж дня на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Факт невиплати, але нарахування заробітної плати, підтверджується розрахунковими листками, в яких відсутня графа «виплачено» (а.с.12-13). Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин, зокрема доказів вчасного здійснення виплати позивачу у період з жовтня 2019 року по січень 2020 року, відповідачі суду не надала. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позивач на підставі поданої ним заяви від 31 січня 2020 року мав законні підставі для звільнення згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у визначений ним на власний розсуд строк, яким він вказав 31 січня 2020 року. Всупереч вищенаведеному відповідач-1 не провів звільнення позивач у визначений ним строк та за вказаної ним правової підстави (ч.3 ст.38 КЗпП України), а провів таке звільнення лише 26 лютого 2020 року, при цьому без вказівки на ч.3 ст.38 КЗпП України, що є незаконним та необґрунтованим. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що заяву на звільнення відповідач-1 отримав лише 10 лютого 2020 року, оскільки вказане спростовується копію цієї заяви, на якій міститься штемпель вхідної кореспонденції філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» від 31 січня 2020 року за вх.№21-15. На думку суду, після реєстрації заяви позивача у філії відповідача-1, відповідні службові особи, які відповідають за загальне діловодство, повинні були передати її для вирішення в адміністрацію підприємства у м. Києві в порядку, який встановлений їхніми внутрішніми документами, зокрема інструкцією з діловодства. Суд зауважує, що позивач не може нести тягар відповідальності за неналежне здійснення діловодства та невчасну передачу документів з філії відповідача-1. До того ж, у власному листі від 26 лютого 2020 року №1/02-04/233 відповідач-1 пропонує позивачу прибути для ознайомлення з наказом саме до філії, а не до місцезнаходження юридичної особи у м. Києві, тобто кадрова робота та передача відповідних документів з кадрового обліку у відповідача-1 налагоджена саме через філії (а.с.9). Обираючи спосіб задоволення позовних вимог в цій частині суд звертає увагу на припис ч.3 ст.235 КЗпП України, який передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Як слідує з матеріалів справи, позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем та поновлюватися на роботі, а бажає, щоб формулювання його звільнення були приведені відповідно до вимог законодавства. В такому випадку належним способом захисту порушеного права буде не лише визнання незаконним та скасування спірного наказу про звільнення, але й про зміну формулювання звільнення. Отже, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині а саме шляхом прийняття рішення яким слід: 1) визнати незаконним та скасувати наказ Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», від 26 лютого 2020 року №40-ВК в частині зазначення строків та підстав звільнення [PERSON] ; 2) змінити формулювання звільнення [PERSON] із посади юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», а саме вважати його звільненим з 31 січня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Що стосується вимоги про зобов`язання внести зміни у запис в трудовій книжці, суд зауважує, що ця вимога є передчасною, оскільки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. Тобто, судове рішення про зміну формулювання причин звільнення є самостійною підставою для внесення роботодавцем відповідних записів у трудову книжку. Після набрання законної сили цим рішенням, позивач буде вправі пред`явити трудову книжку відповідачу-1 та вимагати внесення відповідних корегуючих записів. Наразі між сторонами відсутній спір в цій частині, адже відсутні відомості про те, що відповідач-1 буде ухилятися від внесення відповідних змін у трудову книжку, а тому у задоволенні цієї вимоги суд відмовляє, як передчасної. Що стосується вимоги про стягнення вихідної допомоги, суд зазначає таке. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Оскільки судом встановлено, що позивач повинен був бути звільнений з роботи внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, позивач має право на отримання вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України. Доказів виплати цієї вихідної допомоги матеріали справи не містять, а тому суд стягує її з відповідача-1 на користь позивача. Проводячи розрахунок вихідної допомоги суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про встановлення у колективному договорі сторін більшеного розміру цієї допомоги, а тому суд розраховує її виходячи з тримісячного середнього заробітку. Абзацом 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, яким затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі - Порядок №100) визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Оскільки належною датою звільнення було 31 січня 2020 року, за основу беруться два попередні місяці - грудень та листопад 2019 року. Вказаний період (01.11.2019 - 31.12.2019) містить 42 робочих днів, враховуючи рекомендації Кабінету Міністрів України згідно розпорядження від 10 січня 2019 р. № 7-р «Про перенесення робочих днів у 2019 році». Відповідно до даних, про нараховану відповідачем заробітну плату, які вказані в розрахункових листках за листопад 2019 року позивачу було нараховано 2 384,57 грн., а у грудні 2019 року - 2 384,58 грн., а всього 4 769,15 грн. Таким чином, середньоденний заробіток за останні два місяця, що передують місяцю звільнення, становить 113,55 грн. (4 769,15 / 42, результат округлений до сотих). Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вже визначив суд, середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді становить 21 день (42 / 2), а отже, середня місячна заробітна плата в даному випадку становить 2 384,55 грн. (113,55 х 21). Таким чином, позивач має право на виплату вихідної допомоги у вигляді трьохмісячного середнього заробітку у розмірі 7 153,65 грн. (2 384,55 х 3), і суд задовольняє позовні вимоги в цій частині. Розрахована позивачем самостійно сума у розмірі 7 153,73 грн. є завищеною, оскільки здійснена без точного дотримання п.8 Порядку №100. Здійснюючі розподіл судових витрат суд враховує положення ч.1 ст.141 ЦПК України, які передбачають, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача-1 на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, а саме: 1) 840,80 грн. за задоволення позовної вимоги про визнання наказу незаконним та його скасування у зв`язку із зміною формулювання причин звільнення; 2) 840,79 грн. за часткове задоволення позовної вимог про стягнення вихідної допомоги. (840,80 х (7 153,65 / 7 153,73). Всього до стягнення судового збору - 1 681,59 грн. (840,80 + 840,79). Судовий збір у розмірі 840,80 грн. за позовну вимогу про зобов`язання внести запис у трудову книжку судом не компенсується, оскільки у задоволенні цієї вимоги було відмовлено, як передчасної. На підставі ст.ст. 38, 94, 115 КЗпП України,

Outcome: partial