Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

До Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначає, що [INFO] помер її батько [PERSON] після смерті якої відкрилась спадщина на все майно що належало йому на день смерті, яке складається зокрема з житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки призначеної для його обслуговування площею 0,23 га. Спадкодавець за життя склав заповіт яким заповів зазначений житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування позивачці та відповідачці у рівних частках. Позивачка та відповідачка звернулась до нотаріуса та бажали щоб спадщину прийняла позивачка. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. Єдиним правовим способом захисту законних прав та інтересів позиваки є звернення до суду, оскільки інша можливість отримати свідоцтво про право на спадщину відсутня, тому просить визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, та оскільки у заповіті допущено описку в написанні прізвища просить встановити факт належності їй заповіту. Позивачка та її представниця в підготовче засіданні не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином; представниця позивачки надала заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка про час, дату та місце підготовчого засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає, наслідки визнання позову їй відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов до таких висновків. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 29.03.2012 року Грушівською сільською радою Первомайського району Миколаївської області, [PERSON] помер [INFO] , у віці 66 років, в с. Грушівка Первомайського району Миколаївської області, актовий запис №5. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається зокрема з житлового будинку [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлі, виданого виконавчим комітетом Грушівської сільської ради народних депутатів від 18.08.1988 р., що підтверджується копіями інформації КП Первомайське МБТІ від 24.09.2020р. №328/04-02-03, технічного паспорту на будинок. Земельна ділянка передана для обслуговування зазначеного будинку площею 0,23 га належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-МК №009948, що підтверджується копією зазначеного акта та інформацією відділу у Первомайському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22.09.2020 р. №413/118-20. За життя спадкодавець заповів зазначений житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується копією заповіту від 30.01.2012 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за №7. При складанні заповіту допущено описку в написанні прізвища позивачки замість правильного « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Із заяви [PERSON] , яка міститься у спадковій справі № 531/2012 заведеній після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину вона прийняла зі згоди дружини спадкодавця [PERSON] , яка згідно її заяви вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка. [PERSON] у заяві надала згоду на прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] . Крім того, спадкова справа містить заяву про прийняття спадщини [PERSON] . Згідно з довідкою Грушівської сільської ради від 02.12.2015 р. №172, яка міститься у спадковій справі, на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в [ADDRESS] , разом з померлим були зареєстровані та проживали дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Із постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії Другої первомайської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.11.2020 р. за №1221/02-31 вбачається, що позивачка та відповідачка звернулись за посвідченням договору поділу спадщини та отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але нотаріусом було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Зі свідоцтва про народження від 19.08.1972 року № [NUMBER] вбачається, що " [PERSON] " народилася [INFO] ; батько - " [PERSON] "; мати - " [PERSON] "; записи вчинено російською мовою. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 07.11.1990 року № [NUMBER] " [PERSON] ", [INFO] , та " [PERSON] ", [INFO] , уклали шлюб; прізвище дружини після реєстрації шлюбу - " [PERSON] "; записи вчинено російською мовою. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого 15.05.2002 року Первомайським РВ УМВС України в Миколаївській області, паспорт видано громадянці на ім`я [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд дійшов висновку, що спадкодавець за життя володів вищезазначеним нерухомим майном, позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину; інша спадкоємиця фактично відмовилась від прийняття спадщини за заповітом на користь позивачки, оформити право власності на спадкове майно у нотаріальному порядку позивачка не має можливості. Крім того, суд приходить до висновку про доведеність факту належності правовстановлюючого документу позивачці, від встановлення даного факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивачки. За таких обставин, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Норми права, які застосовував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ч. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З роз`яснень, наданих у вказаній Постанові вбачається, що особа яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження із вимогами щодо визнання права на спадщину. Відповідно з приписами п. 6 ч.1 ст. ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно із частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документу позивачці. Крім того, суд дійшов висновку, що оформити право власності на спадкове майно у нотаріальному порядку позивачка не має можливості, у зв`язку з чим її право підлягає захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно. Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved