Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із вказаним позовом до відповідача [PERSON], відповідно до якого просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] та на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3500 га за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що [INFO] року помер її батько - [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою: [ADDRESS], земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га. та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3500 га. Спадкоємцем першої черги є позивач по справі - [PERSON]. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно. У зв'язку із вищевикладеним, позивач вимушена звертатись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та просить визнати за нею право на завершення приватизації земельних ділянок. Сторони в судове засідання не з'явились, надіслали суду заяви у яких просили справу розглянути у їх відсутність. При цьому позивач зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповідач не заперечує проти їх задоволення, а треті особі заперечень щодо заявленних позовних вимог не мають. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про ухвалення рішення виходячи з наступного: Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08 квітня 2013 року підтверджується, що [INFO] року у віці 52 роки, в с. Морозівка Хмільницького району Вінницької області помер [PERSON], про що 08 квітня 2013 року складено відповідний актовий запис № 2. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою [ADDRESS], який належав спадкодавцеві на праві приватної власності (а.с. 5-7,10), земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га. та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3500 га. (а.с15). Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд, житловий будинок був побудований у 1990 році (а.с 7). Згідно довідки Лип'ятинської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, спадкоємцем першої черги є позивач по справі - [PERSON] та відповідач - дружина спадкодавця, спадкоємців за заповітом та спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку в спадщині немає (а.с.13). Позивач звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с. 30) Проте отримати свідоцтво про право на спадщину не може через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві, про що їй повідомлено нотаріусом (а.с 12). Дружина спадкодавця до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України строк не зверталась та, будучи зареєстрованою в будинку спадкодавця, з ним не проживала, про що свідчить витребувана з нотаріальної контори спадкова справа, в тому числі довідка видана виконавчим комітетом Лип'ятинської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (а.с.35). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин пов'язаних із набуттям спадкодавцем права на житловий будинок, діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вказана інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Таким чином, в судовому засіданні доведено, що житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS], належав на праві власності спадкодавцю. На підставі абз. 2 п 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V), є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що засвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509- VI). Тобто, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовом про визнання відповідного в порядку спадкування-права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Таким чином, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК. Оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації про що свідчить відповідне рішення сесії сільської ради (а.с. 15), однак її не закінчив у зв"язку зі смертю, тому суд вважає, що спадкоємець має право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та отримання свідоцтва про право власності на землю. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зважаючи на вищезазначене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач являється спадкоємцем за заповітом, інші спадкоємці на спадщину не претендують, відповідач визнав позовні вимоги повністю, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб, позивачем доведено викладені в позовній заяві обставини, що підтверджує його право як спадкоємця за заповітом на успадкування майна спадкодавця, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки питання про розподіл судових витрат позивачами не ставиться, понесені судові витрати по оплаті судового збору необхідно залишити за останніми.

Outcome: approved