Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Управіння патрульної поліції в Івано-Франківській області (надалі - «Відповідач 1»), Державної Казначейської служби України (надалі - «Відповідач 2») про стягнення з держави за рахунок коштів державного бюджету України шляхом вписання коштів х єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] коштів у сумі 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Управління патрульної служби у Івано-Франківській області. Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок прийняття постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, яку в подальшому було скасовано судом, Позиваяу було завдано моральної шкоди, пов`язаної з приниженням честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушення нормальних життєвих стосунків, соромі від повідомлення на сайті судової влади про розгляд його справи про адміністративне правопорушення. Зазначену моральну шкоду Позивач оцінює у 5000,00 грн., і просить стягнути її з держави Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав та прсив їх задовольнити. Відповідачі - Управіння патрульної поліції в Івано-Франківській області та Державна Казначейська служба України, - явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про дату та час сдових засідань повідомлялися належним чином. Відзивів на позов від відповідачів не надходило. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свогоособистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст. 82 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року у справі №345/4911/19 (набрало законної сили 12.12.2019 року), 07.11.2019 заступником командира взводу УПП в Івано-Франківській області Шкрібляком Б.І.винесено постанову серії ЕАК №1719700 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно [PERSON] . Згідно вказаної постанови, 07.11.2019 о 22.22 год. в м. Івано-Франківськ по вул. Галицька, 112, водій керуючи т/з проїхав регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3ґ ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП . Вказаним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року у справі №345/4911/19скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК №1719700 від 07.11.2019, винесену заступником командира взводу УПП в Івано-Франківській області Шкрібляка Б.І., про накладення на [PERSON] стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122КУпАП. Провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 122 КУпАП - закрито. Як зазначено у мотивувальній частині рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року у справі №345/4911/19,Суд дійшов висновку про скасування постанови про накладення на позивача [PERSON] стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн, оскільки «…жодні докази вини [PERSON] у матеріалах справи відсутні». Крім того, зі змісту даногос удового рішення вбачається, що «Відповідач - заступник командира взводу УППв Івано-Франківській області Шкрібляк Б.І. у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, жодних заяв, клопотань, відзиву від нього не надходило». Враховуючи зазначене, посилаючись на факт скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності у судовому порядку, як на підставу відшкодування моральної шкорди, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди у 5000,00 грн. Отже, предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Частиною першою статті1, ч. 3 ст.19, ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. За нормами п. 2 ч. 1 ст. 1,п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування,прокуратури і суду» здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про право на відшкодування заподіяної шкоди. Разом із тим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Із наявних в матеріалах справи доказів судом не встановлено того факту, що [PERSON] був засуджений, притягувався до кримінальної відповідальності, відносно нього було застосовано запобіжний захід, затримувався, чи на нього накладались адміністративні стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173, 1174 цього Кодексу). Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи, органу державної влади правового значення при цьому не має. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Згідно пункту 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Уданій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В позовній заявіПозивачем не доведено, що внаслідок скасування постанови про притягнення його до відповідальність за порушення Правил дорожнього руху та закриття провадження у даній адміністративній справі, а також, що внаслідок протизаконності дій працівників Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції, він пережив довготривалий пригнічений стан, що негативно відобразилось у його повсякденному житті, психологічно страждав. До позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння Позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку Відповідача 1, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Разом із тим Суд погоджується з тим фактом, що внаслідок складання працівником поліції постанови та притягнення позивача [PERSON] до відповідальності він пережив неприємні емоції. Проте в позовній заяві та в ході розгляду справи Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів в розмірі 5000 грн. Також Позивачем не обґрунтовано та не надано доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків із оточуючими, погіршення стану здоров`я у зв`язку із подіями. Сам факт наявності судового рішення, яким скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення, не являється доказом заподіяння Позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. В ході розгляду справи Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. З огляду на те, що "розумність"і "справедливість" що зазначена у ст. 23ЦК України, які є оціночними поняттями,та суди,які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи,мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого(співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди(вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. У п. 54. рішення ЄСПЛ "Перна проти Італії"від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії". За вказаних обставин, зважаючи на викладені та встановлені у судовому засіданні обставини, конкретно у даному випадку, Суд вважає, що справедливою сатисфакцією по відновленню прав позивача [PERSON] у публічно-правових відносинах (щодо розгляду справи про адміністартвине правопорушення) є скасування судом постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього грошового стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. Таким чином заявлені позовні вимоги [PERSON] до Управіння патрульної поліції в Івано-Франківській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - є недоведеними та до задоволення не підлягають. На підставі викладеного, відповідно дост.ст. 3, 19, 56 Конституції України,ст. ст. 23, 1173,1176 ЦК України, ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 10-13, 19, 235, 258, 259, 263-265, 268, 272, 353, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed