Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

01 вересня 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат в порядку регресу, пов`язаних з регламентною виплатою. В обґрунтування позову Моторне (транспортне) страхове бюро України посилалося на те, що 18 серпня 2018 року о 01.20 год. на перехресті вул. Сучкова та вул. Гетьманська в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Шевроле АВЕО, д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та транспортного засобу Volkswagen LT, д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року відповідача [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 10 200,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Заподіяна відповідачем шкода не була відшкодована потерпілій особі в добровільному порядку. Виплата страхового відшкодування в розмірі 45 228,23 грн. була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України потерпілій особі [PERSON] на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 03.09.2018 року, звіту № 297-18про оцінку вартості матеріального збитку від 08.08.2018 року та наказу № 11004 від 29.11.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1014446 від 30.11.2018 року. З метою встановлення розміру заподіяння шкоди, позивач залучив суб`єкта оціночної діяльності, вартість послуг якого складає 886,00 грн. Таким чином, загальний розмір витрат МТСБУ складає 46 114,23 грн. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] на момент настання ДТП не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних, у позивача після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу. Позивачем, з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про відшкодування шкоди, проте остання залишилися поза увагою [PERSON] . В зв`язку з наведеним, Моторне (транспортне) страхове бюро України просило суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь витрати в порядку регресу, пов`язані з регламентною виплатою в розмірі 46 114,23 грн., а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені вимоги, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення слухання справи та відзиву на позовну заяву суду не подавала. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач була належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилася в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, приходить до наступного. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року відповідача [PERSON] за ст. 124, 130 КУпАП було визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 10 200,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, постанова суду набрала законної сили 09 жовтня 2018 року. Постановою суду встановлено, що 18 серпня 2018 року о 01.20 год. на перехресті вул. Сучкова та вул. Гетьманська в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Шевроле АВЕО, д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та транспортного засобу Volkswagen LT, д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Дорожньо-транспорта пригода відбулася з провини [PERSON] , яка керувала транспортним засобом Шевроле АВЕО, д/н [NUMBER] у стані алкогольного сп`яніння, виїхала на зустрічну смугу руху, тим самим порушила вимоги п. 10.1, 11.1, 11.12 ПДР, де скоїла зіткнення з автомобілем Volkswagen LT, д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зі змісту постанови вбачається, що відповідач [PERSON] свою провину у вчиненні ТДП визнала в повному обсязі, у скоєному розкаялася. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Встановлено, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу VolkswagenLT, д/н [NUMBER] , яким керував потерпілий [PERSON] , була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», що підтверджується полісом серія АМ № 5845108 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25 грудня 2017 року. Строк дії договору страхування з 26.06.2018 року по 25.12.2018 року включно. Власником транспортного засобу VolkswagenLT, д/н [NUMBER] потерпілий [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22 грудня 2012 року. Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Шевроле АВЕО, д/н [NUMBER] , яким керувала відповідач [PERSON] не застрахована, що підтверджується відомостями з централізованої бази даних МТСБУ. Встановлено, що 22 серпня 2018 року за вх. № 27264 потерпілим [PERSON] було повідомлено МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду. 04 вересня 2018 року за вх. № 213922 потерпілий транспортного засобу VolkswagenLT, д/н [NUMBER] [PERSON] звернувся до позивача МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно п. 40.3 статті 40 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач МСТБУ з метою встановлення розміру заподіяння шкоди, залучило суб`єкта оціночної діяльності (аварійного комісара). Так, згідно звіту № 297-18 про оцінку вартості матеріального збитку від 08 серпня 2018 року ринкова вартість досліджуваного автомобіля на момент пошкодження - 233 556,07 грн.; вартість відновлювального ремонту - 122 736,34 грн.; коефіцієнт фізичного зносу - 0,7; сума матеріальної шкоди, як сума вартості відновлювального ремонту автомобіля VolkswagenLT, д/н [NUMBER] , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу з ПДВ (20% на змінні запчастини та матеріали фарбування) та ВТВ склала 53 337,69 грн. Відповідач [PERSON] про огляд транспортного засобу потерпілого [PERSON] була повідомлена, що підтверджується запрошенням від 03 вересня 2018 року, направленого того ж дня засобом поштового зв`язку через Укрпошта, в той же час остання під час проведення огляду пошкодженого транспортного засобу потерпілого присутнім не була. 30 листопада 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило потерпілому [PERSON] виплату страхового відшкодування у розмірі 45 228,23 грн. на підставі наказу № 11004 від 29 листопада 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1014446від 30 листопада 2018 року. Зокрема, позивач поніс витрати на проведення оцінки вартості завданої шкоди, збору документів у розмірі 886,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 993574 від 26 вересня 2018 року. Таким чином, зальний розмір фактичних витрат МТСБУ на відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою по страховому випадку складає 46,114,23 грн. Позивачем, з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено претензію СУ/52326/4 від 17 жовтня 2019 року про відшкодування шкоди, проте остання залишилася поза увагою [PERSON] . Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд керується наступними нормами права. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з пунктом 38.2.1.Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1статті 13 цього Закону. Отже, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу. Як роз`яснено у пунктах 26, 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України. Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач обґрунтовував позов саме пунктом 38.2.1.Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Відтак, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є винною у скоєнні ДТП, між її діями та шкодою, завданою власнику автомобіля Volkswagen LT, д/н [NUMBER] , є безпосередній зв`язок, така шкода потерпілому була відшкодована МТСБУ, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та з відповідача (винного у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність) на користь позивача підлягає стягненню в порядку регресу сума страхового відшкодування, виплачена потерпілій особі у розмірі 45 228,23 грн. та витрати понесені на проведення оцінки вартості завданої шкоди, збору документів у розмірі 886,00 грн. Відповідно до положень частин 1-3 статті 12ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у статті 13 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 - 80 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, достатності, допустимості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved