Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивачка [PERSON], діючи в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1) та ПрАТ "СК "[PERSON] страхування" (далі відповідач 2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, 31.07.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода з участю відповідача [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON], внаслідок якої останній був тяжко травмований. З приводу вказаного ДТП вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.11.2014 року відповідач [PERSON] був засуджений за ч.2 ст.286 КК України. Позивачка зазначила, що її син внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, його сім'я понесла витрати на лікування, йому була встановлена інвалідність і він потребує стороннього догляду, у зв'язку з чим вона й звернулася до суду з вимогами до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Під час судового розгляду справи було встановлено, що цивільна відповідальність відповідача 1 як володільця транспортного засобу була застрахована відповідачем 2 ПрАТ "СК "[PERSON] страхування" згідно Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з чим вказана особа за клопотанням позивачки була залучена в якості співвідповідача. У подальшому позивачка уточнила та доповнила свої позовні вимоги, наполягаючи на відшкодуванні понесених витрат на лікування, та вказуючи, що окрім цього, він потребує спеціального медичного та стороннього догляду, а також витрат на побутове обслуговування. З урахуванням цього позивачка вимагає: стягнути з відповідача 2 грошову суму у розмірі 55757 гривень на відшкодування втрати потерпілим [PERSON] працездатності, та грошову суму у розмірі 51564 гривні 71 копійка на відшкодування витрат на придбання ліків та пальне при лікуванні потерпілого; стягнути щомісячно з відповідача 1 витрати на спеціальний медичний догляд у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, витрати на сторонній медичний догляд у тому ж розмірі, та витрати на побутове обслуговування у такому ж розмірі, починаючи з 31.07.2014 року і довічно. Крім того, зазначаючи про спричинення синові тяжких тілесних ушкоджень, тривалий час його лікування та факт отримання інвалідності, позивачка просить стягнути з ПрАТ "Арсенал Страхування" (відповідача 2) грошову суму у розмірі 5000 гривень на відшкодування йому моральної шкоди. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали позов, просять його задовольнити у повному обсязі, прийнявши до уваги обставини, наведені у позовній заяві. Представник відповідача 1 адвокат [PERSON] позов не визнала, наполягаючи на тому, що суми, стягнення яких вимагає позивачка, обраховані не відповідно до вимог діючого законодавства, також не надано належних доказів щодо розміру та обґрунтованості цих витрат; просить у позові відмовити. Представник відповідача 2 [PERSON] позов визнав частково. Суду пояснив, що, на його думку, позивачем не надано документів, які підтверджують розмір витрат на лікування потерпілого, оскільки надані лише квитанції про придбання лікарських препаратів, але зазначені витрати та їх необхідність не підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я; у зв'язку з цим розмір таких витрат має визначатися у мінімальному розмірі згідно положень пп.24.2, 24.3 ст.24 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності…", тобто у розмірі 1/30 розміру мінімальної заробітної плати за кожний день лікування, що складає, за проведеним розрахунком, 3352 гривні 91 копійку; витрати ж на пальне відшкодування взагалі не підлягають, оскільки не доведено, що вони пов'язані із лікуванням потерпілого. З приводу вимог про відшкодування втрати працездатності представник відповідача 2 також вказав, що позивачем не надані належні докази щодо обґрунтованості проведеного розрахунку такого відшкодування, а тому воно також має бути здійснено у мінімальному розмірі відповідно до пп.26.2, 26.3 ст.26 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності…", у розмірі 18-ти мінімальних заробітних плат, що становить 24226 гривні 02 копійки. Відносно вимог про відшкодування шкоди представник відповідача 2 вказав, що таке відшкодування з боку страхової компанії здійснюється відповідно до ст.26-1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності…", тобто у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Так, вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.11.2014 року (а.с.7-8) та вироком Апеляційного суду Запорізької області від 11.08.2015 року відповідач 1 був визнаний у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. За змістом вироку, відповідач 1 визнаний винним у порушенні Правил дорожнього руху України, що мало місце 31.07.2014 року, і що потягло спричинення тяжких тілесних ушкоджень неповнолітньому [PERSON] У зв'язку із отриманою травмою [PERSON] в період з 31.07.2014 року по 13.10.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.9-10), 10.12.2014 року йому була встановлена інвалідність (а.с.11). Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно страхового полісу АС № 628018, виданого 27.09.2013 року (а.с.60-61), відповідач 1 застрахував у відповідача 2 свою цивільно-правову відповідальність згідно положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно цього полісу, ліміт по життю та здоров'ю встановлений у розмірі 100000 гривень. Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Вирішуючи вимоги про відшкодування витрат на ліки, суд виходить з того, що факт їх придбання позивачкою в інтересах свого сина підтверджений відповідними квитанціями (а.с.12-24), їх найменування, кількість, загальна вартість та обґрунтованість застосування відповідають виписці з історії хвороби [PERSON] (а.с.9-10) та розрахунку вартості, наведеному у позовній заяві. У суду немає підстав сумніватися у добросовісності позивачки та її предсавника, які надали зазначені квитанції, тим більше, що представники відповідачів конкретно не визначили, у необхідності яких саме придбаних ліків вони сумніваються та чому саме. Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки щодо стягнення витрат на пальне, оскільки ці витрати були безпосередньо пов'язані із лікуванням потерпілого. Суд виходить з того, що позивачка разом із дитиною має постійне місце проживання за межами м.Запоріжжя, де дитина проходила лікування, що вже передбачає необхідність постійних поїздок, крім того, стан здоров'я [PERSON] (а.с.9-10) виключав можливість самостійного пересування з метою купівлі ліків, проходження медичних процедур, забезпечення харчуванням та доглядом тощо, а також користування з цією ж метою громадським транспортом. Враховуючи наведене, суд погоджується з вимогами позивачки щодо стягнення з відповідача 2 грошової суми у розмірі 51564 гривні 71 копійка на відшкодування витрат на придбання ліків та пальне згідно поданого до суду розрахунку. Разом з цим, з вимогами про відшкодування втрати працездатності та моральної шкоди суд погоджується лише частково. Так, вирішуючи вимоги щодо відшкодування втрати працездатності, які заявлені на суму 55757 гривень, суд виходить з того, що відповідно до чч.1, 2 ст.1199 ЦК України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Після досягнення потерпілим чотирнадцяти років (учнем вісімнадцяти років) юридична або фізична особа, яка завдала шкоди, зобов'язана відшкодувати потерпілому також шкоду, пов'язану із втратою або зменшенням його працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати. Якщо на момент ушкодження здоров'я неповнолітня особа мала заробіток, шкода має бути відшкодована їй виходячи з розміру її заробітку, але не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) визначають: МСЕК якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою в решті випадків. Позивачка не надала до суду ніяких із зазначених доказів, які б дозволили визначити ступінь втрати її сином працездатності, та/або підтвердити факт повної втрати ним працездатності, на чому вона фактично наполягає. Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами представника відповідача 2 щодо необхідності застосування у даних правовідносинах пп.26.2, 26.3 ст.26 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Так, відповідно до п.26.3 ст.26 цього Закону, якщо страховику не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов'язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті. Відповідно ж до п.26.2 зазначеної статті, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною-інвалідом 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. З урахуванням цього, суд обраховує суму страхового відшкодування за шкоду, пов'язану зі стійкою втратою працездатності, у розмірі, обрахованому відповідачем 2 згідно наведених вимог законодавства, тобто у розмірі 24226 гривень 02 копійки. Таким чином, загальний розмір страхового відшкодування матеріальної шкоди, що стягується з відповідача 2, становить 75790 гривень 73 копійки (51564,71+24226,02). Відповідно до ст.26-1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Таким чином, розмір моральної шкоди, що стягується відповідача 2, становить 3789 гривень 53 копійки (75790,73 Х 5 %). Що ж стосується вимог про стягнення з відповідача 1 щомісячних грошових сум на спеціальний медичний догляд, сторонній догляд та побутове обслуговування, то ці вимоги суд вважає необґрунтованими. Так, ст.1195 ЦК України передбачає можливість відшкодування витрат на постійний догляд у разі спричинення особі шкоди здоров'ю. Аналогічні положення містить ст.1199 ЦК України, яка стосується відшкодування шкоди здоров'ю, що була завдана неповнолітній особі. Можливості відшкодування витрат на "медичний догляд" та "побутове обслуговування" ані ці норми закону, ані інші акти законодавства не передбачають. Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування витрат на сторонній догляд, позивачка надала суду довідку Вільнянської центральної районної комунальної лікарні від 10.12.2014 року (а.с.11) щодо потреби неповнолітнього [PERSON] у домашньому догляді. Суд звертає увагу, що ця довідка передбачена Інструкцією МОЗ України, затвердженої наказом № 430 від 11.06.2012 року, як така, що призначена для звернення до органів праці та соціального захисту населення за отриманням надбавки на догляд за дитиною-інвалідом відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" та жінці, батькові, бабці, дідові чи іншим родичам, які фактично доглядають за дитиною, для надання відпустки без збереження заробітної плати. Тобто, цей документ не є доказом того, що [PERSON] потребує стороннього догляду та відшкодування витрат на нього в розумінні ст.ст.1195, 1199 ЦК України. Інших доказів з цього приводу позивачка та її представник суду не надали, а тому суд погоджується з доводами представника відповідача 1, що ці вимоги належними доказами не доведені. Таким чином, позов [PERSON] має бути задоволений частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial