Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

26.07.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 05 липня 2019 року вона отримала рекомендований лист, адресований на ім`я [PERSON] , згідно якого стало відомо, що між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», повідомляють, що 27 червня 2019 року було укладено Договір № 1526/К купівлі-продажу прав вимоги за договором забезпечення: Іпотечним договором № 87724 від 10.06.2008 року, за яким продавець/первісний кредитор 27 червня 2019 року відступив шляхом продажу покупцю/новому кредитору право вимоги до фізичної особи [PERSON] за кредитним договором № 11357894000 від 10.06.2008 року, укладеного з Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» право вимоги, за якими перейшло до АТ «Дельта Банк» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги та кредитами, укладеного 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г та зареєстрованого в реєстрі за № 2949, 2950. Позивач вважає, що сторони при укладенні вказаного договору купівлі-продажу права вимоги належним чином не з`ясували обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують вони на момент їх переходу. Окрім цього, вказує, що договір суперечить ст. 512, 514, ЦК України та ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Викладені обставини, на переконання позивача, вказують на наявність підстав з якими законодавець зумовлює визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. 24.10.2019 до суду надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», зі змісту яких вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та вказує, що позивач не зазначив, які саме підстави визнання правочину недійсним встановлені виключним переліком в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, а також не зазначив, які саме права позивача були порушені. 31.10.2019 до суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про розгляд справи без участі його представника. 29.10.2019 до суду надійшов відзив акціонерного товариства «Дельта Банк», в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що сторонами оспорюваного договору з`ясували обсяг і зміст прав які переходять до нового кредитора та чи існують вони на момент їх переходу. Одночасно вказав на безпідставність посилання позивача на ЦК України та ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 18.02.2020 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив, в якому остання вказала на необґрунтованість доводів викладених у відзиві та просила позов задовольнити. 10.08.2020 до суду надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», з прохальної частини яких вбачається, що відповідач не погоджується з доводами позивача та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 02.03.2015р. на підставі Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «ДЕЛЬТА БАНК», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «ДЕЛЬТА БАНК». Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015 № 71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" тимчасову адміністрацію в AT "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року включно, а рішенням від 03.08.2015 № 147 тимчасову адміністрацію в AT «Дельта Банк» продовжено до 02.10.2015р. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Фондом гарантуванням вкладів фізичних осіб прийнято Рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок процедури ліквідації AT «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації AT «Дельта Банк» строком з 05.10.2015 по 04.10.2017 призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію AT «Дельта Банк». На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 619 від 20.02.2017р. продовжено строки здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019р., а також повноваження ліквідатора AT «Дельта Банк» Кадирова В.В. Крім того, на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04 квітня 2019 року № 772 про продовження строків здійснення процедури ліквідації AT «ДЕЛЬТА БАНК» строком на один рік з 05 жовтня 2019 року до 04 жовтня 2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора AT «ДЕЛЬТА БАНК» Кадирова В.В., визначені вказаним Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному цим Законом. Інформація про продовження строків ліквідації AT «Дельта Банк» та повноважень уповноваженої Фондом особи є загальнодоступною та міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 08.04.2019р. за посиланням \http: //www, fs. sov. ua/not-pavins/liquidation/118-delta/42185-prodovzheno-strok-zdiisnennia- protsedury-likvidatsii-at-delta-bank). Таким чином, на час відкриття та розгляду даної цивільної справи Публічні акціонерне товариство «Дельта Банк» перебуває у процедурі ліквідації, яка здійснюється в порядку та у відповідності з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законодавчим актом у сфері врегулювання відносин щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку. В рамках здійснення процедури реалізації активів AT «Дельта Банк», яка проводиться в порядку передбаченому статтями 51, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», належні AT «Дельта Банк» майнові права за Кредитним договором № 11357894000 від 10.06.2008 року, включаючи право вимоги до боржника (позичальника), майнових поручителів та фінансових поручителів були передані ( відступлені ) у власність на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги № 1526/К, укладеного з останнім 27 червня 2019 року, як з переможцем прилюдних торгів з продажу вказаного активу в рамках процедури, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З наданих матеріалів судом також встановлено, що станом на 26.06.2019 року заборгованість Позивача перед Відповідачем 1 згідно зазначеного кредитного договору, який укладено з позичальником [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого був Відповідач 1 складає 2 865 000,64 грн., що на момент підписання договору було узгоджено між відповідачами, тому посилання позивача на те, що сторони оскаржуваного договору при його укладенні не з`ясували належним чином обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують вони на момент їх переходу спростовуються розрахунком заборгованості, який додається до відзиву та змістом оскаржуваного договору. Щодо посилання позивача на рішення Апеляційного суду Київської області від 08.07.2014 року по справі № № 367/124/14-ц, як на підставу відсутності дійсної вимоги на момент укладення оскаржуваного договору, суд відноситься критично, у зв`язку з тим, що предметом даної справи було не стягнення заборгованості за кредитним договором або питання відсутності заборгованості, а вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності. Щодо прийняття закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу недійсності оспорюваного договору зазначаю, що відповідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Але, як вище було зазначено, станом на момент переходу прав вимоги за Кредитним договором № 11357894000 від 10.06.2008 року заборгованість позивача складала 2 865 000,64 грн. і позивачем не надано до суду жодного доказу про те, що заборгованість була погашена, окрім посилання на рішення Апеляційного суду Київської області від 08.07.2014 року по справі № № 367/124/14-ц, яке як вже зазначалося вище, не має відношення до розміру заборгованості позивача, станом на момент укладання Договору купівлі-продажу прав вимоги № 1526/К від 27 червня 2019 року або якимось іншим чином ставить під сумність дійсність відступленої вимоги. Відповідно до п. 1 ч. ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували па момент переход) цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ч.І ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2'Х)9 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів шпального законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 4 Відповідно до ч.І ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Слід зазначити, що позивач не вказав, які саме підстави визнання правочину недійсним встановленні виключним переліком в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, слід застосувати до позовної заяви про порушені сторонами у договорі № 1526/К купівлі-продажу майнових прав від 27 червня 2019 року, та на підставі яких правочин підлягає визнанню недійсним. Окрім того, з системного аналізу вказаної норми, вбачається відсутність законних підстав для визнання такого правочину недійсним, оскільки жодна з підстав визнання недійсності договору не підпадає під ситуації, яку намагається зобразити позивач у позовній заяві. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, проте позивач же ні у позовній заяві, ні у будь-яких інших документах не зазначив, які саме, його права були порушені, отже, у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту в судовому порядку у відповідності до ч 1 ст. 4 ЦПК України, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог . На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed