Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

з 07.09.2013р. між сторони було укладено шлюб. Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №103. 25.06.2015р. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області по справі №314/2461/15-ц шлюб між сторонами розірвано. 04.07.2014р. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області по справі №314/3424/14-ц стягнуто з Відповідача щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дитини ( [PERSON] [INFO] ) та до повноліття дитини. В даний час позивач звернулась до суду з заявою про збільшення розміру аліментів, зміну способу їх стягнення, стягнення додаткових витрати на утримання дитини, пені за несплату аліментів, а відповідач звернувся з зустрічним позовом про зменшення розміру аліментів, Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права. Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позови задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Зміна способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину з утримання у частці від доходу на визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, зі зміною фактичного розміру аліментів (за первісним позовом збільшення) є одночасно й вимогою про зміну розміру аліментів, що регулюється ст. 192 СК України. З урахуванням єдиного нормативного регулювання правових відносин (ст.192 СК України), за вимогами первісного позову про збільшення розміру аліментів та зміну способу, за зустрічним позовом про зменшення розміру аліментів, суд приходить до висновку про спільну оцінку обставин на які посилались сторони, з урахуванням вимог ст.ст. 182, 192 СК України, відносно матеріального/сімейного стану сторін, стану здоров`я сторін та дітей. Первісний позивач в обґрунтування вимоги про збільшення розміру аліментів та зміну способу посилається на погіршення матеріального стану відповідача за первісним позовом, що не відповідає та суперечить вимогам ст.192 СК України, яка пов`язує зміну розміру аліментів у сторону збільшення з покращенням матеріального стану особи, яка сплачує аліменти, а не навпаки, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову в цій частині. Суд не бере до уваги посилання позивача відносно нерегулярного, мінливого доходу відповідача, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» (№2037-VIII, прийняття - 17.05.2017, набрання чинності - 08.07.2017) законодавцем виключено вимогу за ч.1 ст.184 СК України, відносно наявності обставин нерегулярного, мінливого доходу платника аліментів із застосування способу утримання дитини (аліментів) у твердій грошовій сумі. Позивач за зустрічним позовом в обґрунтування вимоги про зменшення розміру аліментів посилається на зміну майнового та сімейного стану позивача за зустрічним позовом. Обставини зміни майнового стану позивача підтверджуються відповідними довідками про реєстрацію позивача, як безробітного (т.1 а.с.99-100). Одночасно суд має вирішити питання про наявність об`єктивних обставин, що спричинили зміну майнового стану позивача, оскільки за наявності відповідного зобов`язання за судовим рішенням щодо утримання дитини, наявності суб`єктивно-вольових дій позивача відносно зміни сімейного стану, позивач має вживати всіх можливих заходів для дотримання загальних засад регулювання сімейних відносин (ст.7 СК України) та досягнення мети регулювання сімейних відносин (ч.2 ст.11 СК України). Так, відповідно до ч.1 ст.8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Позивачем до суду не надано жодного доказу того, що зміна майнового стану позивача (звільнення з постійної роботи зі зміною статусу на безробітного) була спричинена наявністю непереборних, не залежних від позивача об`єктивних обставин. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відсутність об`єктивних обставин зміни майнового статну позивача. На переконання суду сам по собі факт зміни майнового стану позивача не може бути підставою зміни розміру аліментів у сторону їх зменшення та має містити під собою об`єктивну основу. Наявність об`єктивних обставин зміни майнового стану в сторону погіршення та перевірка їх судом сприяє дотриманню зобов`язання матеріальної відповідальності та фінансової дисципліни платника аліментів, усунення свавільних дій особи відносно умисного зменшення чи приховування майнового стану платника аліментів, забезпечення дотримання справедливого та співмірного балансу майнових інтересів платника та отримувача аліментів. З урахуванням того, що позивачем не доведено перед судом наявності об`єктивних обставин, які вплинули на майновий стан позивача та не залежали від його волі, суд приходить до висновку про необґрунтованість зустрічного позову про зменшення розміру аліментів та відмову в його задоволенні. Відносно позовної вимоги за первісним позовом щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, суд виходить з наступного. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 р. за N 3, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства у справах про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів, надано роз`яснення судам загальної юрисдикції з питань застосування законодавства, а саме: «Передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Наявність вини передбачається наявністю складових елементів, а саме: особа знала про наявність певного зобов`язання; особа мала можливість виконати зобов`язання; відсутні будь-які об`єктивні обставини, що унеможливлюють виконання зобов`язання особою; особа не виконує зобов`язання за власною волею за наявності реальної можливості виконати зобов`язання. Строк прострочення сплати аліментів складає грудень 2018-квітень 2019. У квітні відповідачем самостійно погашено заборгованість зі сплати аліментів. Суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача відносно прострочення сплати аліментів, оскільки, як вбачається з матеріалів справи (т.1 а.с.100), за листопад грудень 2018, відповідачу, як безробітному не здійснювалося нарахування виплат по безробіттю, а отже у відповідача була відсутня можливість реально виконати зобов`язання, що виключає вину відповідача та відповідно підставу для нарахування пені за прострочення сплати аліментів. Судом встановлено, що за виникнення об`єктивної можливості виконати зобов`язання (т.1 а.с.100 нарахування виплати безробітному), відповідачем повністю погашено заборгованість зі сплати аліментів. Доказів отримання додаткових (інших) доходів відповідачем сторонами до суду не надано, клопотань про витребування доказів про наявність реальної можливості виконувати зобов`язання щодо сплати аліментів відповідачем (отримання додаткових (інших) доходів) сторонами до суду не заявлялось. На підставі визначеного суд приходить до висновку про відмову в частині первісного позову про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, на підставі відсутності вини відповідача, що виключає відповідальність відносно стягнення пені. Позивач за первісним позовом також просить суд стягнути з Відповідача суму додаткових витрат в розмірі 84 596,83 грн., які були понесенні Позивачем на утримання дитини, обґрунтовуючи вимогу витратами пов`язаними з лікуванням дитини, утриманням дитини та вихованням дитини (участі у дитячих конкурсах). За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 р. за № 3 звернено увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912)та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Суд здійснивши системний аналіз ст.185 СК України, приходить до висновку, що додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, є витратами, які викликані обставинами, які виходять за межі звичайної життєдіяльності дитини, яка безумовно також включає витрати на виховання та лікування дитини. Визначення законодавцем «особливі» визначає такий характер обставин, що виходить за межі звичайних обставин, що виникають в життєдіяльності дитини, та визначає додаткові витрати, як невідворотні, необхідні, реальні та співмірні з самими особливими обставинами. Оцінивши докази подані позивачем, в обґрунтування позовних вимог відносно додаткових витрат, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом, що додаткові витрати викликані саме особливими обставинами, та що ці витрати виходять за межі витрат забезпечення звичайної життєдіяльності дитини. Одночасно суд враховуючи принцип рівності прав та обов`язків батьків, приходить до висновку, що додаткові витрати визначені ст.185 СК України покладаються на обох батьків, а їх розподіл між батьками здійснюється з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а саме визначення критеріїв особливості обставин та врахування обставин визначених ст. 182 СК України, це: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішення питання відносно додаткових витрат на виховання та їх розмір, враховуючи право батька на виховання дитини, на переконання суду мають погоджуватися батьками, що забезпечить рівність прав батьків, як в реалізації права на виховання дитини, так і несення та розподіл витрат на виховання дитини, як виконання обов`язку батьків на утримання дитини. Суд, на підставі визначеного, враховуючи матеріальний та сімейний стан відповідача, наявність інших дітей на утриманні відповідача, рівності прав батьків на виховання дитини, рівність обов`язків батьків на утримання дитини, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги, відносно стягнення додаткових витратах на дитину. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судові витрати. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України, а тому, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed