Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

1.Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулась до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 03 січня 2018 року. Відповідно до статті 14 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) позов передано на розгляд судді Любешівського районного суду Волинської області Гладіч Наталії Іванівні . У справі відкрито загальне позовне провадження 28 січня 2018 року. Підготовче провадження у справі закрито ухвалою суду від 21 травня 2018 року. Суддею Гладіч Н.І. 02 листопада 2018 року заявлено та задоволено самовідвід. В цей же день проведено повторний автоматичний розподіл справи, яку передано на розгляд судді Глинянчуку Віталію Дмитровичу . Під час судового розгляду справи інтереси позивача представляв адвокат Вошик Володимир Богданович. [PERSON]. не брала участі у судових засіданнях. Відповідач [PERSON] брала участь у судовому розгляді особисто. Крім цього, її інтереси представляла адвокат Михалик Галина Володимирівна. Відповідача - Любешівську селищну раду Любешівського району Волинської області, під час судового розгляду представляла Бас Олена Михайлівна . Представником третьої особи -- відділу у Любешівському районі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, у суді була Крат Неля Сергіївна . Справу розглянуто 23 травня 2019 року проголошенням вступної та резолютивної частин рішення. 2.1. Стислий виклад позиції сторони позивача у заявах по суті справи. Позивачем [PERSON] заявлено дві позовні вимоги: 1) визнати недійсним та скасувати рішення Судченської сільської ради Любешівського району Волинської області від 27 вересня 2016 року № 6/8 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] », яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки відповідачу для ведення особистого селянського господарства площею 0,2855 гектари, яка розташована у [ADDRESS] ; 2) скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі відомості про ділянку за кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,2855 гектари, яка розташована у [ADDRESS] . Позовні вимоги умотивовано тим, що позивачу належить земельна ділянка, що знаходиться по [ADDRESS] , яка перейшла їй у спадщину після смерті чоловіка [PERSON] . Власником сусіднього будинковолодіння по [ADDRESS] є відповідач [PERSON] Рішенням Судченської сільської ради Любешівського району Волинської області № 6/8 від 27 вересня 2016 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки відповідачу для ведення особистого селянського господарства площею 0,2855 гектари, яка розташована у [ADDRESS] , та присвоєно кадастровий номер [NUMBER] . При виготовленні технічної документації зовнішні межі цієї ділянки із сусідніми землекористувачами, у тому числі із позивачем, не погоджувались. Рішення про виділення у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] не приймалось, згідно з даними Державного земельного кадастру форма власності не визначалась. Вказана земельна ділянка порушує вимоги містобудівної документації, оскільки згідно з чинним генеральним планом забудови села Судче на місці розташування цієї земельної ділянки передбачена дорога. Наявність дороги у генплані обумовлювалась необхідністю доступу до належної позивачу земельної ділянки по [ADDRESS] , а також інших земельних ділянок, які розташовані позаду. Згадана дорога до недавнього часу існувала і нею користувались люди. Однак, після реєстрації земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] [PERSON] встановила огорожу, що унеможливлює подальше користування дорогою, прохід та проїзд до будинковолодінь, що знаходяться за будинковолодінням позивача. Доїзд до належного позивачу будинковолодіння є ускладненим, оскільки з протилежного боку знаходиться меліораційний рів, дороги там не влаштовано, ґрунт постійно зсувається, а рух транспорту за таких умов «носить характер аварійного». [PERSON] . доводить, що надаючи спірну земельну ділянку [PERSON] . Судченська сільська рада повинна була б внести зміни до генерального плану забудови села, облаштувати доїзд до будинковолодіння позивача, інших будинковолодінь. В протилежному випадку порушується «суспільний інтерес мешканців села», який полягає в неможливості користуватись дорогою та відсутності вільного доступу до своїх ділянок. У матеріально-правовому обґрунтуванні своїх позовних вимог [PERSON] посилається на статтю 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 103, 116, 140-149, 151, 152 Земельного кодексу України в редакції 2001 року (далі - ЗК), статтю 8 Закону України «Про Державний земельний кадастр», статтю 55 Закону України «Про землеустрій», пункти 60, 87, 111, 115 постанови Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру». Крім цього, позивач покликається на практику Європейського суду з прав людини щодо тлумачення принципу «належного урядування» (справа «Рисовський проти України», № 29979/04, рішення від 20 січня 2011 року). 2.2. Стислий виклад позиції позивача у судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Зазначив, що неналежні дії Судченської сільської ради та Любешівського районного відділу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» призвели до фактичної зміни цільового призначення земельної ділянки, якою користується [PERSON] . При погодженні меж спірної земельної ділянки [PERSON] не підписувала відповідного акту. Прибережна смуга передана [PERSON] у приватну власність неправомірно. Наявна біля водойми дорога - це також неправомірно. Абрис земельної ділянки відповідача різниться у порівнянні з іншими документами із землеустрою. Приймаючи оскаржуване рішення, Судченська сільська рада не врахувала вимоги генерального плану села, на якому наявна дорога. У зв`язку з цим позивач «перебуває на острові» і має право прокласти дорогу або сервітуту. На думку [PERSON] рішення сільської ради від 30 листопада 1993 про передачу землі у власність [PERSON] до уваги бритися не може, адже у ньому відсутня прив`язка до місцезнаходження земельної ділянки. 3.1. Стислий виклад позиції сторони відповідача [PERSON] у заявах по суті справи. У відзиві на позов відповідач [PERSON] заперечила проти позовних вимог [PERSON] у повному обсязі з наведених нижче міркувань. Позивач разом з своїм чоловіком [PERSON] понад сорок років користувалась земельною ділянкою, що межує з земельною ділянкою [PERSON] . Після смерті чоловіка вона продовжує користуватись вказаною землею. У 2016 році [PERSON] звернулась у Судченську сільську раду з метою «узаконення» своїх прав. Під час виготовлення технічної документації було погоджено межі її земельної ділянки із сусідніми землекористувачами та Судченською сільською радою, будь-яких непорозумінь не виникало. У позовній заяві зазначено, що земельна ділянка по [ADDRESS] належить позивачу. Однак з копії державного акту про право власності на землю слідує, що її власником є [PERSON] . Позивач вказує, що [PERSON] був її чоловіком та помер, його спадкоємцем є вона. Однак жодного доказу на підтвердження наведеного позивачем не подано. Крім цього, відповідач, аналізуючи наявну у справі технічну документацію із землеустрою, доводить, що межі її земельної ділянки відповідають вимогам генерального плану села і не порушують межі інших поселень. На спільній межі земельних ділянок відповідача та [PERSON] відповідно до генерального плану дорога відсутня. Дорога, про яку веде мову у своєму позові позивач, згідно з генеральним планом забудови села проходить повз земельну ділянку відповідача. З іншої сторони розташована земельна ділянка [PERSON] , яка і охоплює передбачену генеральним планом дорогу загального користування. Таким чином, відповідач не є належним відповідачем у контексті заявлених позовних вимог. 3.2. Стислий виклад позиції сторони відповідача [PERSON] у судовому засіданні. [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що земля, з приводу якої розглядається справа, належала ще батькам чоловіка і надавалась їм як колгоспникам. Домогосподарство фактично складається з двох земельних ділянок, на одній з них побудовано будинок та господарські споруди. Позивач вводить суд в оману, коли стверджує, що вона не має доїзду до свого домогосподарства, адже зі сторони канави там облаштована дорога. Представник [PERSON] адвокат Михалик Г.В. у суді звернула увагу, що право власності на спірну земельну ділянку виникло у правопопередників позивача на підставі Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». [PERSON] є родичами покійного чоловіка [PERSON] Спір між відповідачем та позивачем виник не через дорогу, як про це вказано у позові, а через стежку, яка проходила через належне їй будинковолодіння і якою тривалий час користувалась сім`я позивача. Вказану стежку вона дійсно загородила, оскільки з її подвір`я пропадало майно, на город заходила птиця тощо. Дорога, яка згідно з генеральним планом має проходити між землею [PERSON] та [PERSON] , перебуває у межах земельної ділянки останньої, а тому [PERSON] не може бути належним відповідачем у цьому спорі. 4. Стислий виклад позиції відповідача Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області. Допитана за її згодою в якості свідка представник Любешівської селищної ради у суді проти позову заперечила та показала, що на момент прийняття оскаржуваного рішення вона працювала сільським головою села Судче. [PERSON] у 2016 році звернулась із проханням про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, а згодом - про затвердження технічної документації. Депутати сільської ради заяви відповідача задовольнили. На час погодження меж земельної ділянки у [PERSON] будь-яких конфліктів з суміжними землекористувачами не було. Бас О.М. підтвердила, що уся забудова по [ADDRESS] не відповідає генеральному плану 1986 року. Як так трапилось представник відповідача пояснити не може, адже на момент його затвердження забудова уже існувала. У 2016 році розроблено технічну документацію про зміну меж села, яку ще не затверджено. Між тим, представник відповідача зауважила, що сім`я [PERSON] користується спірною земельною ділянкою дуже давно. Рішення про передачу зазначеної земельної ділянки сільською радою прийнято у 1993 році. Спірне рішення Судченською сільською радою приймалось з метою виготовлення [PERSON] технічної документації та реєстрації права власності на земельну ділянку. [PERSON] фактично успадкувала спірну земельну ділянку і рішенням від 2016 року її межі не змінювались. Щодо водойми, про яку вказує представник позивача у суді, то вона також не позначена на генеральному плані. Бас О . М. також зауважила, що відповідно до генерального плану дорога мала б проходити далі і через обійстя [PERSON], на що позивач категорично відмовляється. 5. Пояснення у судовому засіданні представника третьої особи відділу у Любешівському районі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. Крат Н.С. у судовому засіданні звернула увагу, що позивач [PERSON] не надала суду документів, які б відповідно до вимог ЗК підтверджували її право власності на землю по [ADDRESS]. Відтак, виникають сумніви чи може [PERSON] буди позивачем у цій справі. Спірна земельна ділянка по [ADDRESS] передана чоловіку відповідача на підставі Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Площа та межі земельної ділянки не змінювались. Тобто у цьому випадку оформлялась документація на раніше виділену земельну ділянку. 6. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з копією державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,2306 гектара по [ADDRESS] . У відповідності з довідкою виконавчого комітету Судченської сільської ради № 1672 від 25 жовтня 2017 року [PERSON] помер [INFO] , згідно з записами у погосподарській книзі за ним значиться житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS] іншого спадкодавець мав у власності земельну ділянку площею 0,25 гектари відповідно до державного акту [NUMBER] . Спадкоємцем цього майна є його дружина [PERSON] Рішенням Судченської сільської ради № 27/32 від 25 грудня 2009 року [PERSON] погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання та видачі державного акту на земельну ділянку площею 0,25 гектари по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідно до рішення Судченської сільської ради Любешівського району № 6/8 від 27 вересня 2016 року задоволено заяву [PERSON] та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,2855 гектари по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Згідно з державним актом на право власності на земельні ділянки серії [NUMBER] , технічною документацією із землеустрою по [ADDRESS] відповідач [PERSON] володіє двома земельними ділянками: площею 0,25 гектари - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); площею 0,2855 гектари - для ведення особистого селянського господарства. З опису меж суміжних землекористувачів технічної документації щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] вбачається, що відповідач [PERSON] є суміжним землекористувачем з [PERSON] земельною ділянкою площею 0,2855 гектари (на схемі з півдня від А до Б, протяжністю 76,72 метрів). Крім цього, землі [PERSON] межують із земельною ділянкою [PERSON] (на схемі з заходу від В до Г протяжністю 59,63 метрів). З східної сторони земельна ділянка [PERSON] межує з землями загального користування. З акту погодження меж від 15 серпня 2016 року слідує, що межі земельної ділянки [PERSON] в натурі погоджено з представниками суміжних землекористувачів [PERSON] та [PERSON] . Між тим, у графі «Представники суміжних землекористувачів» їх прізвища та ініціали навпроти підписів зазначено як [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] 14 липня 2017 року зверталась до Судченської сільської ради з проханням відновити вільне користування дорогою, яка розташована між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] . Уже 20 липня 2017 року позивач звертається до Судченської сільської ради з приводу правомірності встановлення огорожі [PERSON] З відповіді на звернення [PERSON] Судченська сільська рада повідомила, що домогосподарство по [ADDRESS] побудоване у 1972 році, а господарство [PERSON] побудоване у 1959 році, вказана забудова не відповідає генеральному плану села 1986 року. [PERSON] не реагує на зауваження щодо відновлення дороги по її земельній ділянці. З довідки Судченської сільської ради № 1830 від 09 серпня 2016 року слідує, що [PERSON] користується земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] з 1970 року. З архівного рішення Судченської сільської ради Любешівського району № 16/1 від 30 листопада 1993 року «Про хід приватизації землі у Судченській сільській раді» [PERSON] , чоловіку відповідача [PERSON] , надано безкоштовно у приватну власність 0,85 гектари землі, з яких 0,60 гектари - для ведення підсобного господарства, 0,25 гектари - для будівництва і обслуговування. Любешівська селищна рада Любешівського району Волинської області у відповідь на адвокатський запит [PERSON] 26 червня 2018 року повідомила, що [PERSON] користувався земельною ділянкою площею 0,53 гектари, яка розташована по [ADDRESS] . Ця ділянка була передана йому у власність згідно з рішенням Судченської сільської ради №16/1 від 30 листопада 1993 року. У відповідності із схемою розташування земельних ділянок на генплані від 16 лютого 2018 року земельні ділянки [PERSON] з заходу не накладаються на наявний на плані проїзд. У ході судового розгляду в якості спеціаліста було залучено сертифікованого інженера-землевпорядника Волинської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з метою проведення кадастрової зйомки земельної ділянки [PERSON] та з`ясування наступних питань: чи відбулося переміщення огорожі поза встановлені межі земельної ділянки [PERSON] , кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2855 га, яка розташована по [ADDRESS] , починаючи з моменту користування та після реєстрації права власності на землю; чи відповідають встановлені межі згаданої земельної ділянки в натурі (на місцевості) технічній документації та генеральному плану забудови села Судче Любешівського району та чи порушують межі суміжних землекористувачів; чи накладається в натурі земельна ділянка [PERSON] , кадастровий № [NUMBER] , з огорожею на дорогу відповідно до генерального плану забудови села Судче Любешівського району. Спеціалістами Волинської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» була проведена топографо-геодезична зйомка земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] . Було перевірено межу від суміжної земельної ділянки [PERSON] та констатовано, що вона правильна. Переміщення огорожі не виявлено. Земельна ділянка відповідає технічній документації та не накладається на запроектовану дорогу. Свідок [PERSON] у суді показала, що з березня 2012 року працювала землевпорядником Судченської сільської ради Любешівського району. У 2016 році [PERSON] звернулась до сільської ради по питанню оформлення права власності на землю. Депутати задовольнили прохання [PERSON] , прийнявши відповідні рішення. Проїзд до обійстя [PERSON] облаштований поруч з канавою за земельною ділянкою [PERSON] . Вказана дорога відповідно до технічної документації складає частину [ADDRESS]. Захисна зона поблизу канави становить один метр. Земельною ділянкою по [ADDRESS] сім`я [PERSON] користується тривалий час і рішенням сільської ради 2016 року її межі не змінювались. Стежка, якою користувались [PERSON] , перебуває у межах земельної ділянки відповідача [PERSON] Свідок [PERSON] у суді показала, що працює начальником Любешівського районного виробничого відділу Волинської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». У 2016 році [PERSON] звернулась у ДЗК з приводу виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2855 гектари по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка передана у власність чоловіку відповідача [PERSON] на підставі рішення Судченської сільської ради від листопада 1993 року. При складанні акту погодження меж безпосереднім виконавцем завдання допущено описку у прізвищі одного з суміжних землекористувачів: замість правильного [PERSON] помилково вказано [PERSON] На земельній ділянці [PERSON] дорога не накладалася, вказана обставина підтверджена схемою розташування земельних ділянок відповідно до генплану. 7. Норми права, які застосував суд. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з частинами третьою-сьомою статті 319 ЦК усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частинами першою, другою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності з частиною другою статті 373 ЦК право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Частинами першою-третьою статті 375 ЦК встановлено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно з статтею 378 ЦК право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1225 ЦК встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно з частинами першою та п`ятою статті 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності зі статтею 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першої статті 22 Земельного кодексу України редакції 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 Земельного Кодексу 1990 року. Проте дію цією статті зупинено Декретом Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет). Пунктами 1, 3 Декрету визначено, що право приватної власності на земельні ділянки, надані для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. У відповідності з статтею 103 ЗК власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності із статтею 126 ЗК право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно із статтею 60 ЗК вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Згідно з статтею 1 Водного кодексу України водойма - це безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт. Водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт). У пунктах 70, 71 рішення від 20 січня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії", п. 38). 8. Мотиви суду щодо позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності з частиною першою статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Насамперед підлягає оговоренню питання чи може [PERSON] як власник земельної ділянки по [ADDRESS] бути позивачем у справі. На підставі досліджених у суді доказів необхідно констатувати, що позивач по смерті свого чоловіка [PERSON] набула прав та обов`язків щодо згаданої земельної ділянки, хоч і не зареєструвала власність відповідно до встановленого порядку. Зазначений висновок суду кореспондується з положеннями статей 1216, 1217, 1225, 1268 ЦК. Вказівку у довідці виконкому Судченської сільської ради Любешівського району № 1672 від 25 жовтня 2017 року прізвища спадкодавця як [PERSON] суд розцінює як описку, яка не впливає на спадкові права позивача. Отже, позивач [PERSON] у випадку порушення її прав як власника земельної ділянки по [ADDRESS] має право на звернення до суду з відповідним позовом. Позивач [PERSON] у позовній заяві вказує, що її права як користувача сусіднього будинковолодіння порушено відповідачем [PERSON] у зв`язку тим, що згідно з чинним генеральним планом забудови села Судче на місці розташування земельної ділянки по [ADDRESS] передбачена дорога. Наявність дороги у генплані обумовлювалась необхідністю доступу до належної позивачу земельної ділянки, а також інших земельних ділянок, які розташовані позаду. [PERSON] доводить, що надаючи спірну земельну ділянку [PERSON] , Судченська сільська рада повинна була б внести зміни до генерального плану забудови села, облаштувати доїзд до будинковолодіння позивача, інших будинковолодінь. В протилежному випадку порушується «суспільний інтерес мешканців села», який полягає в неможливості користуватись дорогою та відсутності вільного доступу до своїх ділянок. На підтвердження цієї обставини позивачем подано схему розташування земельних ділянок на генплані від 16 лютого 2018 року. З змісту заяв позивача від 14 та 20 липня 2017 року на ім`я сільського голови села Судче слідує, що [PERSON] просить відновити дорогу, яка знаходиться між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] з заходу по відношенню до земельної ділянки відповідача кадастровий номер [NUMBER] . З цього приводу у суді встановлено, що переміщення [PERSON] огорожі не виявлено. Земельна ділянка відповідає технічній документації та не накладається на запроектовану дорогу. З опису меж суміжних землекористувачів з технічної документації щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] вбачається, що відповідач [PERSON] є суміжним землекористувачем з [PERSON] протяжністю 76,72 метри з півдня. Відповідно до схеми розташування земельних ділянок на генплані дороги чи проїзду між земельними ділянками позивача та відповідача [PERSON] не передбачено. Отже, необхідно констатувати, що викладені у позовній заяві обставини у ході судового розгляду не підтвердились. Відповідач [PERSON] як суміжний землекористувач не порушила права [PERSON] на користування дорогою. Відповідно і Судченська сільська рада Любешівського району, приймаючи оскаржуване рішення № 6/8 від 27 вересня 2016 року, діяла у межах своїх повноважень, дотримуючись згаданого позивачем принципу «належного урядування». У зв`язку з наведеним суд не вбачає потреби подальшого дослідження питання щодо часу та підстав набуття відповідачем [PERSON] прав на спірну земельну ділянку. Водночас суд вважає за необхідне звернути увагу на виступ представника позивача [PERSON] у судовому засіданні. Адвокат Вошик В.Б. акцентував увагу суду, що межі земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , які затверджені оскаржуваним рішенням сільської ради, не відповідають вимогам законодавства, оскільки частина землі [PERSON]. перебуває у прибережній захисній смузі у зв`язку з наявністю водойми (канави, рова). Законодавцем передбачено протяжність захисної смуги в залежності від виду водойми щонайменше на 25 метрів. З цього приводу суд констатує, що питання меж земельної ділянки [PERSON] у зв`язку з наявністю водойми позивачем у позовній заяві не оспорюється. [PERSON] , [PERSON] у передбачений процесуальним законом спосіб предмету та підстав позову не змінювали. Крім цього, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів щодо виду водойми, яка знаходиться з східної сторони по відношенню до земельної ділянки [PERSON] , про відстань між земельною ділянкою відповідача та водоймою тощо. Суд вважає за доцільне також звернути увагу, що згідно з відомостями генплану земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] перебувають на однаковій відстані по відношенню до згаданої [PERSON] водойми. У позові не зазначено які саме екологічні права позивача порушено відповідачами. Таким чином, аналізуючи наведене вище, суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] і необхідність повної відмови у задоволенні позову. 9. Питання розподілу судових витрат. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до частин другої, третьої статті 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У відповідності з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 640 гривень судового збору, які відповідно до статті 141 ЦПК необхідно залишити за позивачем. Представником відповідача [PERSON] подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, які понесені відповідачем, у розмірі 5700 гривень. На підтвердження понесення судових витрат [PERSON] подано акт виконаних робіт, квитанції до касового прибуткового ордеру на вказану вище суму. З врахуванням кількості судових засідань, тривалості судового розгляду справи загалом, обсяг наданих послуг і виконаних робіт адвокатом, суд вважає, що розмір витрат, заявлених відповідачем [PERSON] , є співмірним. Отже, вказані витрати у зв`язку з повною відмовою у позові підлягають стягненню з позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: approved