Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

29.03.2019 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.07.2012 року в сумі 121827,23 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 05.07.2012 року між акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 9000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір, про що свідчить її підпис у заяві. За посиланням ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] не в повному обсязі сплачувала борг за кредитом та відсотки, в зв`язку з чим утворено заборгованість станом на 31.01.2019 року у розмірі 121827,23 гривень. Відповідачу неодноразово адресувались повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором, але належну суму до теперішнього часу не повернуто, що змусило ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому порядку захищати свої майнові інтереси (а.с. 2-4). Ухвалою суду від 03.04.2019 року за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відкрито провадження, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення; розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 44). 12.07.2019 року по справі ухвалено заочне рішення, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.07.2012 року в сумі 120527,23 гривень (7407,33 гривень тіло кредиту, 113119,90 гривень проценти за користування кредитом), відшкодовано судові витрати по справі (а.с. 50-51). 09.12.2020 року відповідачем [PERSON] відповідно до ст. 284 ЦПК України подано заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 67-70). Ухвалою суду від 24.12.2020 року заочне рішення від 12.07.2019 року скасовано, справу призначено до розгляду (а.с. 82-85). 21.01.2021 року представником відповідача - адвокатом Молчановою Н.В. на позовну заяву подано відзив відповідно до ст. 278 ЦПК України з викладенням наступних заперечень проти вимог АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач стверджує, що нею не укладався кредитний договір з позивачем на суму 7407,33 гривень, грошові кошти в зазначеній сумі вона не отримувала. Зазначає, що до позовної заяви не долучено жодних документів, що підтверджують факт укладання договору кредиту, документів, що підтверджують дату, час та розмір отриманого кредиту. Сторона відповідача вважає, що надана позивачем анкета-заява від 18.07.2020 року, в якості складової частини договору кредиту, анкета не містить даних про те, що відповідач виявила свою волю на отримання кредитної картки, так як розділ анкети «Виявляю бажання оформити на своє ім`я» відповідачем заповнено на зарплатну картку. Таким чином, позовна заява є необґрунтованою, а матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачу був наданий кредит. Представник позивача зазначає, що заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути договором приєднання: Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої, - договором приєднання - є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщенні на офіційному сайті позивача неодноразово змінювались самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з тарифів з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Правила надання банківських послуг та тарифи мають мінливий характер, тому визначити яка саме редакція правил та тарифів діяла на момент підписання заяви є нереальним. Надані позивачем Правила не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших, встановлених ними умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позивальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання другої сторони до запропонованого договору. Наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є неможливість погодження ціни договору: Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contrast», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил, надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.07.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Не повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме, умов, про які вважав узгодженими банк, покладає на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар висування змісту кредитного договору. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, представник відповідача вважає, що підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Та зазначає, що позивачем надана копія анкети-заяви від 18.07.2012 року, з якої чітко вбачається, що відповідач не надавала згоди на отримання та оформлення кредитної картки, кредитний договір не укладала, зверталась до банку, виключно, за відкриттям заробітної картки, при цьому, анкета не містить розміру кредиту, розміру процентів, тобто між сторонами не визначені всі умови договору. В зазначеній заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, за відсотками, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 05.07.2012 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contrast», Універсальна Gold» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті, що надані позивачем на Підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами по кожному виду картки (30 днів або 55 днів), процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку- 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами б/н від 05.07.2012 року шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Представник відповідача вказує, шо вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) не пред`явив. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, представник відповідача вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 05.07.2012 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Ні в заяві, а ні з Витягу з Тарифів не вбачається, яка саме кредитна картка була видана, тобто не можливо визначити строк пільгового періоду, та відповідно процентну базову ставку, та не можливо в зв`язку з цим визначити з якого саме часу слід рахувати прострочку зі сплати тіла кредиту. Не встановлено обставини з приводу перевипуску банківської картки, та отримання [PERSON] цієї карти. Також відсутній належним чином оформлений та завірений документ, що підтверджує отримання [PERSON] кредитних коштів в розмірі 7407,33 грн. З урахуванням вищезазначеного, представник відповідача вважає, що не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення з відповідача: 121827,23 грн. Крім того, зазначає, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну відповідальність за одне й те саме порушення. Щодо сплати судового збору, надано наступні пояснення: Відповідно до п.7 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати» судам роз`яснено, що оскільки ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при пред`явленні позову споживачем. Та вважає, що судовий збір не має сплачуватися оскільки Позивач є споживачем банківських послуг в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» (на яку йде посилання в п. 7 вищевказаної постанови), споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. А спір виник саме із договору про надання споживчого кредиту. На підставі викладеного, представник відповідача - адвокат Молчанова Н.В. просить відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в повному обсязі (а.с. 89-94). Одночасно з відзивом, 21.01.2021 року представником позивача подано клопотання про застосування строків позовної давності. Зазначає, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 16.01.2015 року в сумі 6000 гривень, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише 29.03.2019 року. Банком порушено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог за кредитивним договором № б/н від 05.07.2012 року. Та просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову (а.с. 96-97). 11.02.2021 року на адресу суду представником позивача подано відповідь на відзив, та зазначено наступне. Відповідно до укладеного договору № б/н від 05.01.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмір 9000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши її, Відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено що відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання. Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Отже, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають Договір про надання банківських послуг. На підставі Заяви, що разом з Умовами та Правилами, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають Договір про надання банківських послуг Відповідачу було відкрито картковий рахунок -- ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п. 1.1.1.62 Умов) яку отримав Відповідач та мобільний телефон який вказав Відповідач (п. 1.1.1.15 та п.1.1.1.16 Умов) в Заяві. Банк забезпечив Позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП -пароль. Виконання Позичальником умов кредитного договору засвідчує її волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло "8" років, Позичальник в Банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Доказом факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості є розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. З анкети-заяви від 05.07.2012 року чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що [PERSON] висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчила, що " Я згодна (ен) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомилась (вся) і згодна (ен) з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді." З долученого "Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30,00 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Представник позивача вказує, що сторонами, при укладенні договору, були обговоренні усі істотні умови. Представник позивача до відповіді на відзив долучив виписку з карткового рахунку, та вважає, що в ній чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом») (а.с. 109-111). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку Відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення після поведеної операції). відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Сторона позивача вважає, що банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Зауважує, що ЗУ "Про захист прав споживачів" не поширюється на спірні правовідносини. Так вищевказаний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто Відповідач не правомірно в даному випадку посилається на вищевказаний Закон. Сторони досягли згоди і уклали кредитний договір, в якому передбачили умови сплати пені та штрафу. Сторони встановили в п. «2.1.1.12.6.1.» Умов та Правил надання банківських послуг що, у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн. Клієнт сплачує банку пеню, розмір зазначається в тарифах. Нарахування пені за кредитними картами здійснюється з 01.05.2009 року в розмірі 1% від суми заборгованості, але не менше 30 грн, що затверджено Наказом СП-2009-289 від 07.04.2009 року. В подальшому Наказом СП-2013-6500941 от 28.01.2013 розмір пені було збільшено до 50 грн., яка нараховується щомісячно у разі виникнення прострочки по кредиту на суму від 100грн. 19.09.2013 року СП-2013-677'б448 від 19.09.2013 р. внесені зміни до тарифів щодо розміру пені, а саме: - у разі виникнення прострочки на протязі одного місяця - сплачується пеня в розмірі 50 грн.; - у разі виникнення прострочки другий місяць поспіль - сплачується пеня в розмірі 100 грн. Представник позивача зазначає, що при проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Та звертає увагу, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто Відповідач не правомірно в даному випадку посилається на споживчий характер кредитування. Сторона позивача вважає, що посилання відповідача на постанову ВСУ по справі № 6-16цс15 є недоречною, оскільки в даній справі, позивач надав докази, що відповідача було ознайомлено саме з Умовами та правилами надання банківських послуг та наказом банку, яким вони були затверджені. Щодо посилання на постанову ВСУ по справі № 342/180/17, зазначає, що банком були надані усі документи (наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг - чинна на момент підписання заяви, довідка щодо виданих кредитних карток, виписка з рахунку), що підтверджують отримання та використання наданих кредитних коштів, та сплату відсотків за його користування. Представник позивача вважає, що судом також необхідно врахувати наступні постанови Верховного Суду: 1. У постанові від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-Ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, шо, висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту дотримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 2. У постанові від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору; приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком; саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин". 3. У постанові від 06.02.2018 у справі № 755/2720/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Тарифами банку; при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. 4. У постанові від 17.04.2019 у справі № 666/388/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що посилання у касаційній скарзі на не підписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки з огляду на ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору; а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви-анкети відповідач мав право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі. Зазначає, також, що по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Згідно Умов та Правил картковий рахунок - це поточний рахунок, на якому враховуються операції по платіжній картці. Платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законом порядку пластикової або іншого виду картки, яка використовується для ініціалізації переводу коштів з рахунку клієнтка тощо. Згідно Умов обслуговування банк відкриває Клієнту Картрахунок, видає Клієнту картки, їх вид та строк дії визначено в Заяві та в Пам`ятці клієнта. Дія договору пролонгується кожні 12 місяців. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. » Також зауважує, що зауважує, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що Відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Тому посилання Відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги (а.с. 101-116). 01.03.2021 року представником позивача, в порядку ч. 3 ст. 13 ЦПК України, надано заяву про зменшення розміру позовних вимог. В якій, просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 05.07.2012 року у сумі 23595,68 гривень (7407,33 гривень - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 7407,33 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14909,21 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; 1279,14 гривень - заборгованість по пені), а також понесені позивачем судові витрати (а.с. 122- 131). 14.04.2021 року на адресу суду представником відповідача - адвокатом Молчановою Н.В. подано додаткові письмові пояснення по справі. В яких зазначає, що в наданій позивачем анкеті - заяві від 18.07.2012 року, в якості складової частини договору кредиту, анкета не містить в собі даних про те, що відповідач виявила свою волю на отримання кредитної картки, адже розділ анкети «Виявляю бажання оформити на своє ім`я» відповідачем було заповнено на зарплатну карту. Не зазначено в анкеті вид платіжної картки, розмір кредитного ліміту, умови отримання кредиту, номер картки, а наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Вважає, що позивач взагалі не обґрунтував, а матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачу було надано кредит. Відповідачем було здійснено останній платіж у сумі 6000 гривень 16.01.2015 року, як зазначено у графіку заборгованості за кредитним договором. Позивач звернувся до суду 29.03.2019 року. Представник відповідача зазначає, що починаючи з 16.01.2015 року (дата останнього платежу, повернення заборгованості) Банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання так і до застосування відсотків за його користування та інших передбачених договором сум. Тобто починаючи з 2015 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо кредитного договору № б/н від 05.07.2012 року та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. А Банк звернувся до суду за захистом своїх прав лише у березні 2019 року. Щодо сплати заборгованості за простроченими відсотками та заборгованості по пені посилається на ст. ст. 549, 551, 1050 ЦК України. Та зазначає, що в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, у заяві від 18.07.2012 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також сторона відповідача зазначає, що відповідно до ст. 2 Закону №1669 на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року 3 населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. На виконання абзацу третього п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких аздійснювалася нтитерористична операція. Згідно з додатком до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Покровськ Донецької області. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 3014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до таких населених пунктів належить м. Покровськ Донецької області. Крім того, райони проведення АТО були визначені іншими нормативно-правовими актами, зокрема, наказом Служби безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення». Згідно з цим наказом районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Згідно відомостей в паспорті відповідача про адресу реєстрації є мешканкою м. Покровська Донецької області. Натомість банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, нараховану пеню та заборгованість за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05.07.2021 року, посилався на Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку та Витяг з цих Умов та Правил, роздруківка якого долучена до позовної заяви. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи розміщені на сайті, на які посилається позивач (однак їх друкованого змісту позивач суду не надав) та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними. підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Представник позивача вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також вважає, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У зв`язку з вищезазначеним, представник позивача - адвокат Молчанова Н.В. вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними належними доказами та не підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с. 136-139). 21.05.2021 року представником позивача подано додаткові письмові пояснення по справі, наступного змісту. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість Відповідача згідно з договором № б/н від 05.07.2012 року в сумі 120 527 грн. (сто двадцять тисяч п`ятсот двадцять сім) гривень 23 копійки, з яких: 7407,33 тіло кредиту, 113119,90 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом та судовій збір у сумі 1901 (одна тисяча дев`ятсот одна) гривня 79 копійок. У анкеті-заяві містяться лише анкетні дані відповідача та розділ анкети «виявляю бажання оформити на своє ім`я» відповідачем заповнена на зарплатну картку. Відповідно до витягу з умов та правил надання банківських послуг банк у разі прийняття позитивного рішення випускає клієнту картку на підставі заяви. Разом з тим, з копії анкети--заяви неможливо встановити, «яке саме рішення було прийнято банком та тип банківської картки, яку отримав відповідач: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна СONTRACT», «Універсальна GOLD», уразі її отримання а, отже і відсоткову ставку за користування кредитом, яка безпосередньо залежить від типу банківської картки. Так як ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, при тому що в анкеті-заяві не зазначений кредитний ліміт, процентну ставку, крім того, у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що є підтвердженням того, що як споживач споживчого кредиту в анкеті-заяві від 18.07.2020 року вона взагалі не дала згоди на встановлення кредитного ліміту, тому дії ПриватБанку із звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості розцінює як агресивну форму підприємницької практики щодо вимоги оплати продукції, постановленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не надав прямої та неоднозначної згоди на її придбання, що є порушенням п. 4 ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та відповідно до ч. 6 цієї статті, визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення. Таким чином, анкета-заява не дає однозначного уявлення про істотні умови кредитного договору, який укладається. Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. А саме у додатках до позову відсутні документи, які б підвереджували факт перерахування коштів або користування відповідачем цими коштами в межах кредитного ліміту, яким саме розміром і якою датою; відсутні платіжні документи, що підтверджують внесення позичальником на поточний рахунок та списання з поточного рахунку коштів на погашення заборгованості згідно з договором; відсутні документи бухгалтерського обліку (виписка) банку, які відображають облік здійснених операцій за певний період за договором. Банківський розрахунок наданий Позивачем не відповідає умовам договору та не може бути доказом розміру заборгованості. Умови та правила надання банківських послуг не засвідчені належним чином та не містять підпису боржника, що не може вважатися належним та допустимим доказом. Долучена до позову роздруківка витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача саме із цим змістом Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку. Сторона відповідача вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Оскільки позовні вимоги у частині стягнення процентів за користування чужими коштами та штрафних санкцій обґрунтовані позивачем саме з посиланням на те, що розмір та підстави визначені сторонами у кредитному договорі і позивач не заявляв вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з посиланням на статті 1048, 625 Цивільного кодексу Украйни, не надав на підтвердження своїх вимог належних та допустимих доказів, тому відсутні підстави для нарахування відповідачеві процентів за користування кредитними коштами, а також пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у цьому випадку. У зв`язку з вищезазначеним, представник позивача - адвокат Молчанова Н.В. вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними належними доказами та не підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с. 140-144). Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач АТ КБ «ПриватБанк» про дату, час проведення судового засідання повідомлений належним чином, відповідно до ст. 130 ЦПК України, представником надано заяву про розгляд справи за відсутність їх представника, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримано. Відповідач [PERSON] , її представник - адвокат Молчанова Н.В. суду адресували заяви про проведення розгляду справи без їх участі, просять ухвали рішення з урахуванням заперечень, доводів, які викладено у відзиві на позов та у додаткових поясненнях. Крім того, подано письмове клопотання про застосування до спірних відносин загальну позовну давність три роки, та відповідно до ст. ст. 256, 257, 259, 261, 267 ЦК України відмовити у задоволенні позову. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 18 липня 2012 року [PERSON] оформлено Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18.07.2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31.01.2019 року - утворено заборгованість в сумі 121827,23 гривень, з яких: 7407,33гривень - тіло кредиту, 113119,90 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1300,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією (а.с. 7-8). Згідно довідки № 30.1.0.0/2-20190314/0641 від 28.01.2021 року, виданої АТ Кб «ПриватБанк», [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 05.07.2012 року, отримувала картку № [NUMBER] зі строком дії картки до останнього дня 02.2016 року (а.с. 114). Відповідно до виписки за період з 05.07.2012 року по 28.01.2021 року вбачається, що [PERSON] користувалась рахунком: використовувала кошти на власні потреби, здійснювала грошові перекази, поповнювала карту та частково сплачувала заборгованість за кредитним договором (а.с. 109- 111). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене суд приймає до уваги заяву представника позивача про зменшення позовних вимог. Судом надано оцінку поданих позивачем доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, з урахуванням доводів, аргументів [PERSON] та її представника - адвоката Молчанової Н.В. щодо безпідставності позову. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому, ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Судом під час розгляду справи встановлено, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 18.07.2012 року відповідачем заповнено такі графи (розділи): персональні дані (ПІБ, дата народження, ІПН, дівоче прізвище матері, серія, номер, ким та коли виданий паспорт, адреса проживання, контактна інформація (номер телефона); додаткова інформація (освіта, тип володіння нерухомістю за адресою проживання, дані про володіння транспортним засобом); інформація про працевлаштування (соціальний статус, місце роботи, службове становище, стаж роботи, розмір місячної заробітної плати); сімейний стан (наявність дітей). Після заповнення вказаних розділів слідує, що ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку [PERSON] виявлено бажання оформити на своє ім`я «Зарплатну картку» (проставлено галочку). Наступний розділ, в якому запропоновано зазначити бажаний кредитний ліміт (в гривні) за платіжною карткою не заповнено. Особистому підпису відповідача та даті заповнення Анкети-заяви (18.07.2012 року) передує речення (надруковано) наступного змісту: «Я згоден (- на) з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнтів, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (- лась) і згоден (-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюся виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами та сайті ПриватБанку www.privatbank.ua» (а.с. 9). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В позові АТ КБ «ПриватБанк» та у відповіді на відзив, зазначається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18.07.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 9000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак суд акцентує увагу, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23.11.2012 року не зазначено розмір кредитного ліміту за платіжною карткою, яка підлягала видачі відповідачу, тобто відсутня така суттєва умова договору як ціна. В позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, оскільки це передбачено в п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Суд звертає увагу, що у виписці за період з 05.07.2012 року по 28.01.2021 року по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] зазначено три кредитні ліміти станом на 18.07.2012 року (дата підписання Анкети-заяви), а саме: кредитний ліміт 1600,00 гривень з приміткою збільшення кредитного ліміту; станом на 18.07.2012 року (дата підписання Анкети-заяви), а саме: кредитний ліміт 300,00 гривень з приміткою встановлення кредитного ліміту; станом на 21.07.2012 року - кредитний ліміт 2000,00 гривень з приміткою збільшення кредитного ліміту (а.с. 109-111). Відповідно до статті ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується, зокрема, повернути кредит. За переконанням суду, відсутність в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 18.07.2012 року конкретного розміру кредитного ліміту має бути розцінено, що під час укладання договору банком приховано від позичальника повну та об`єктивну інформацію вартості кредиту, що безпосередньо впливає на виникнення обов`язків, зокрема, повернення (погашення) кредиту в такій самій кількості, що були передані йому кредитором (позикодавцем). З аналізу правових норм параграфу 1 глави 71 ЦК України (саме ці положення застосовуються до кредитних відносин) випливає, що кредит надається суб`єктам кредитування всіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Закон України «Про банки і банківську діяльність» визначає банківський кредит як будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів із такої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договірних відносин) - процента ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторі. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За змістом абз. 3 ,4 п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18.07.2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 30.09.2020 року, вбачається, що позивачем визначено загальний залишок заборгованості за відсотками у сумі 291555,57 гривень, при цьому застосовано чотири % ставки - з 18.07.2012 року по 29.08.2014 року - 30 %, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,80 %, з 01.04.2015 року по 30.04.2020 року - 43,20 %, з 01.08.2020 року по 30.09.2020 року - 42 % (123-126). Суд акцентує увагу, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку підписано [PERSON] 18.07.2012 року взагалі не зазначена процентна ставка. В позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначається, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік. До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 10). Зазначений витяг не підписаний [PERSON] , а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані відповідачу для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Більш того, суд зазначає, що наданий позивачем Витяг з Тарифів містить умови користування (пільговий період, базова % ставка в місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та / або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань) кредитними коштами за різними видами тарифів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold». Разом з тим, в Анкеті-заяві від 18.07.2012 року, яка підписана [PERSON] , зазначено, що відповідачем виявлено бажання оформити на своє ім`я «зарплатну картку» без зазначення конкретного тарифу, які надаються банком. Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Приймаючи такий висновок, суд враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 175/4576/14-ц, у постанові від 02.10.2019 року по справі № 545/2248/17 (встановлена відсутність підтвердження прийняття відповідачем умов, якими передбачено розмір процентів за користування кредитом, тобто сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору). Також, в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку підписано [PERSON] 18.07.2012 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів). В свою чергу, АТ КБ «ПриватБанк» вказує на правомірність вимоги стягнення з відповідача пені в сумі 1279,14 гривень. Так, в п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 гривень клієнт сплачує банку пеню, розмір якої зазначається в Тарифах. При цьому, нарахування пені за кредитними картами здійснюється з 01.05.2009 року в розмірі 1 % від суми заборгованості, але не менше 30 гривень, що затверджено Наказом СП-2009-289 від 07.04.2009 року; в подальшому Наказом СП-2013-6500941 від 28.01.2013 року розмір пені було збільшено до 50 гривень, яка нараховується щомісячно у разі виникнення прострочки по кредиту на суму від 100 гривень; 19.09.2013 року СП-2013-6776448 від 19.09.2013 року внесені зміни до тарифів щодо розміру пені, а саме: у разі виникнення прострочки на протязі одного місяця - сплачується пеня в розмірі 50 гривень, у разі виникнення прострочки другий місяць поспіль - сплачується пеня в розмірі 100 гривень. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) принципу справедливості розгляду справи судом. В контексті цього, суд зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із сторонами договору приєднання, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такий висновок узгоджується з правовою нормою, закріпленою в ч. 6 ст. 81 ЦПК України, а саме, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи суд звертає увагу, що за позицією сторони відповідача до спірних відносин слід застосувати відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правову позицію Верховного суду в постанові від 11.03.2015 року провадження № 6-16цс15, а саме, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В свою чергу, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить при розгляді справи врахувати наступні постанови Верховного суду: від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц, в якій надано висновок, що відсутність підстав визнання неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами; від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, в якій зазначено, що підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору; від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц, в якій наголошено, що позичальник підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що ознайомлений і погоджується з Умовами і Тарифами банку, при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору; від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц, в якій вказано, що не підписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки з огляду на ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви-анкети відповідач має право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі. Реагуючи на такі позиції сторін суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії»). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справі «Вєренцов проти України»). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення у справі «S. W. проти Сполученого Королівства»). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені в ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). В пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» (прийняті 09.04.1985 року) зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі № 1012/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Суд, з огляду фактичних обставин справи, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вищевказаних правових норм, оцінивши наявні в справі докази, приходить до переконання, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору приєднання з відповідачем [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 18.07.2012 року позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц). Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають врахуванню під час ухвалення рішення, - приходить до висновку про відмову в позові АТ «ПриватБанк» через необґрунтованість. При цьому, суд зазначає, що в даному випадку не вбачається необхідності надавати оцінку підставності застосування до спірних відносин наслідків пропуску строку позовної давності згідно заяви представника відповідача (узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви сплачено в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 1921,00 гривень (квитанція - а.с. 1), - підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу - відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed