Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов До суду звернувся ГУНПв Одеській області (далі - позивач) з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить суд виселити [PERSON] з гуртожитку ГУНП в Одеській області, розташованого за адресою: вул. Академіка Філатова 72, м. Одеса без надання іншого жилого приміщення та стягнути з [PERSON] на користь ГУНП в Одеській області заборгованість по оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 2016 по 2019 роки у розмірі 25 409,12 грн.; стягнути з [PERSON] на користь ГУНП в Одеській області судовий збір у розмірі 4204,00 грн. Згодом позивачем було надано уточнену позовну заяву (а.с. 24-27). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно довідки № 65 (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) [PERSON] та його син - [PERSON] займають кімнату [ADDRESS] . За даним місцем проживання зареєстрований лише [PERSON] . Згідно доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області - Бочкової Л.В., кімната № 32 закрита та довгий час не використовується за призначенням. [PERSON] разом із своєю сім`єю має інше житло в якому і проживає та кімнату тримає для приватизації. Окрім того, у [PERSON] наявний борг за спожиті комунальні послуги у розмірі 25 409,12 грн. Житлова площа, що займається відповідачем є кімнатою в гуртожитку, що належить ГУНП в Одеській на праві оперативного управління. Дана кімната була надана [PERSON] у зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ на підставі ордеру. Наразі [PERSON] в органах внутрішніх справ та інших органах, що мають відношення до спірної житлової площі не працює, останнього було звільнено в запас Збройних Сил України наказом Управління МВС України в Одеській області № 49 о/с від 18.02.2002 року. Наказом ГУНП в Одеській області № 366 від 11.02.2020 року, затверджено Положення про гуртожиток Головного управління Національної поліції в Одеській області, що розташований за адресою: вулиця Академіка Філатова, 72, м. Одеса. Відповідно до п. 2 розділу І Положення про гуртожиток, гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний житловий будинок, який використовується для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах), які являються працівниками поліції. Згідно п. 3 розділу III Положення про гуртожиток, наймачі зобов`язанні зокрема своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку; використовувати жилу площу та майно гуртожитку за призначенням. Згідно п. 6 розділу III Положення про гуртожиток, наймач сплачує за проживання в гуртожитку, а також за житлово-комунальні послуги, які йому надаються у зв`язку із проживанням. Відповідно до п. 1 розділу IV Положення про гуртожиток, примусове виселення із гуртожитку здійснюється зокрема у разі невикористання за призначенням наймачем та членами його сім`ї наданого їм житлового приміщення більше ніж 6 місяців та у разі прострочення оплати за комунальні послуги понад 3 місяці. В доповідній записці завідуючого гуртожитком ГУНП в Одеській області - [PERSON] від 12.09.2017 року зазначено, що в бесіді із жильцями гуртожитку було неодноразово підтверджено, що [PERSON] разом із сім`єю не проживає в кімнаті вже близько 10 років, кімната захаращена та закрита на ключ [PERSON] . Факт не проживання [PERSON] також зафіксовано актами про не проживання від 19.04.2017 року, 11.01.2018 року, 25.09.2018 року. Все це вказує на тривале порушення [PERSON] правил користування гуртожитком та використання кімнати не за призначенням. Кімната № 32 пустує тривалий час замість того, щоб використовувати її для проживання іншими співробітниками ГУНП в Одеській області які цього потребують. Наявність у [PERSON] боргу за житлові-комунальні послуги підтверджується листом № 14/534/6 від 21.05.2020 згідно якого сума боргу складає 25 409,12 грн. Заборгованість включає в себе борг за наступні послуги: водопостачання, електроенергію та теплопостачання. Заборгованість [PERSON] виникла у зв`язку із тим, що на кімнати не встановлені персональні лічильники та нарахування плати за комунальні послуги відбувається з розрахунку займаної площі. В порушення норм ст. 526, ст. 610 ЦК України та ст. 67, ст. 68 Житлового кодексу Української PCP, [PERSON] відмовляється виконувати свої зобов`язання з оплати комунальних послуг належним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Окрім того, у зв`язку із порушенням правил користування гуртожитком [PERSON] підлягає примусовому виселенню без надання іншого житлового приміщення. На підставі вказаного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 18.09.2020 року (вхід. №39330) від відповідача по справі до суду надійшли заперечення на позов, в якому зазначив, що з вимогами позивача не погоджується та просить у задоволенні позову відмовити. У запереченнях на позовну заяву зазначає, що зі змісту позовної заяви та наданих до неї документів не зрозуміло яке відношення до гуртожитку має позивач (є власником, знаходиться у повному оперативному управлінні, балансоутримувач, орендар, тощо). Позивачем у позові вказано, що [PERSON] належить тільки одна кімната площею 17,8 кв.м. Однак, згідно діючої на той час постанови Ради міністрів Української PCP від 3 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» (чинність втратила тільки, згідно з постановою Кабінету Міністрів України №582, 12 серпня 2015 року) йому, як співробітнику, було передано на підставі рішень житлової комісії, затверджених командиром полку для нього та членів родини проживання, дві кімнати загальною площею 30,5 кв. м. Дані обставини підтверджуються довідкою про склад сім`ї та реєстрацію від 30.05.2006 року, виданою полком ППСМ. Також цей факт підтверджується позовною заявою батальйону ПС ОМУ УМВС. Відповідач вважає, що сторона позивача здійснює маніпулювання інформацією з метою ввести суд в оману та узаконити здійснені посадовими особами ГУНП по відношенню до нього протиправні дії. Фактично позивач вже унеможливив його проживання в гуртожитку шляхом захоплення та передачі іншому користувачу наданої йому житлової площі, та позбавивши його доступу до місця загального користування. Відповідач є пенсіонером МВС, отримує пенсію «За особливі заслуги перед державою», має статус ветерана МВС, звільнився за вислугою років. Тому відповідач вважає, що його можна виселити за рішенням суду тільки з наданням іншого приміщення. Також відповідач не погоджується з вимогою позивача про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги заборгованістю, так як жодних доказів виникнення та існування такого боргу не надано. Крім того, відсутні показники лічильників, об`єми та за якими тарифами спожиті ці послуги, договори за якими він повинен платити та інше, а також за вказаною вимогою позивача сплив термін позовною давності. Відповідач звертає увагу суду на докази надані позивачем. Записка коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області Бочкової Л.В. не є належним доказом оскільки вона повідомляє завідомо брехливі дані про наявність в нього іншого житла. У актах про не проживання складених 19.04.2017 року, 11.01.2018 року та 25.09.2018 року, підписи осіб відсутні. На думку відповідача вказані акти складені та підписані одноособово тільки [PERSON] , також обставини вказані у актах відбувалися задовго до його призначення на посаду, тому він не міг надати точні дані з приводу його проживання. 26.04.2021 року (вхід. ЕП №8847) від позивача по справі представника ГУНП в Одеській області Кір`як Д.А., який діє на підставі довіреності №20/331 від 26.02.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення. У додаткових поясненнях зазначив, що наразі [PERSON] займає кімнату № [NUMBER] загальною площею 17.8 кв.м. на 1 поверсі в гуртожитку ГУНП в Одеській області, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний гуртожиток належить ГУНП в Одеській області на праві оперативного управління, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Відповідно до доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області доданої до позовної заяви на даний момент вона зачинена та в ній фактично ніхто не проживає вже більше 10 років. Відповідно до п. 2 розділу І Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області, гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] - це спеціально споруджений або переобладнаний житловий будинок, який використовується для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах), які являються працівниками поліції. Таким чином кімната № [NUMBER] використовується не за призначенням. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Вказані обставини підтверджуються наданими разом із позовом актами про не проживання від 19.04.2017 року, 11.01.2018 року та 25.09.2018 року. Вказані обставини також підтверджуються додатковими доказами, а саме: - актом про опечатування кімнати № 32 від 08.02.2021 року та доповідними записками коменданта гуртожитку за період з 02.11.2020 року по 09.03.2021 року. Дані докази вказують на те, що [PERSON] фактично в гуртожитку не проживає та використовує кімнату не за призначенням. Вказана кімната надавалась відповідачу у зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ. ГУНП в Одеській області не відомо на підставі яких документів здійснювалося надання відповідачу кімнати та реєстрація місця проживання в гуртожитку, так як вказані дії здійснювалися не ГУНП в Одеській області та відповідні документи у позивача відсутні. А так само і відповідач не надає до суду документів, які б вказували на право його проживання в гуртожитку. Окрім того, відповідач не уклав договору найму з позивачем, що передбачено п. 7 Примірного положення про користування гуртожитками затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498 та ухилявся від його укладення. Заяви (клопотання) учасників справи. 01.12.2020 року (вхід. № 52083, вхід. № 52082) до суду надійшли заяви від представника позивача - [PERSON] про допит свідків та про відкладеня розгляду справи. (а.с. 57, 61), однак представник позивача в судовому засіданні підтримав заяву про допит свідків лише в частині свідка [PERSON] 11.03.2021 року (вхід. № 10649) до суду надійшло клопотання від відповідача про долучення доказів по справі. (а.с. 81-82) Інші процесуальні дії у справі Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2020 року, цивільну справу № 521/11044/20, передано на розгляд судді Малиновського районного суду м. Одеси Леонова О.С. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.07.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.08.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року оголошено перерву у підготовчому засіданні. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.05.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Камертон». 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що Наказом ГУНП в Одеській області № 366 від 11.02.2020 року, затверджено Положення про гуртожиток Головного управління Національної поліції в Одеській області, що розташований за адресою: вулиця Академіка Філатова, 72, м. Одеса. (а.с. 6-7) У довідці (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 65 вказано, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] та [PERSON] - син не зареєстрований. Житлова площа складається з 1 кімнати, площею 17,8 кв.м. (а.с. 8) Доповідною запискою коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області - [PERSON] повідомлено начальника ЦЗ ГУНП в Одеській області - Якименка А. про те, що надана [PERSON] кімната у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] на даний час закрита та вона не використовується за призначенням, сім`я не мешкає вже довгий час, більше ніж 10 років. [PERSON] має власне житло, а житло в гуртожитку він тримає для приватизації. За комунальні послуги в нього є борг з 2016 - 2019 р.р. у сумі 25 409,12 гривень. (а.с. 9) Відповідно до довідки начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області - Францевої Т. за № 14/534/6 від 21.05.2020 року у [PERSON] виникла заборгованість по комунальним послугам (водопостачання, електропостачання, теплопостачання) за період з 2016 року по 2019 рік за адресою: [ADDRESS] у розмірі 25 409,12 гривень. (а.с. 10) В доповідній записці завідуючого гуртожитком ГУНП в Одеській області - [PERSON] від 12.09.2017 року зазначено, що в бесіді з мешканцями гуртожитку було неодноразово підтверджено, що [PERSON] разом із сім`єю не проживає в кімнаті вже близько 10 років, кімната захаращена та закрита на ключ [PERSON] (а.с. 11) Відповідно до актів про не проживання особи у гуртожитку ГУНП в Одеській області від 19.04.2017 року, 11.01.2018 року, 25.09.2018 року було зафіксовано факт не проживання [PERSON] та його сім`ї. (а.с. 12-14) Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права від 04.03.2020 року вище вказаний гуртожиток належить ГУНП в Одеській області на праві оперативного управління. (а.с. 28-29) Відповідача по справі відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «ж» (за власним бажанням), що підтверджується витягом із наказу № 49 о/с від 18.02.2002 року «По особовому складу». (а.с. 30) У довідці (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 30.05.2006 року вказано, що за адресою: [ADDRESS] , кімнати 2, 3, м. Одеса проживають та зареєстровані [PERSON] , [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дружина. Займана житлова площа складається 27,0 кв.м. (а.с. 45) Відповідач по справі є пенсіонером МВС, має статус ветерана МВС, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] від 25.02.2002 року, посвідченням № [NUMBER] від 07.07.2008 року та пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . (а.с. 46) На запит відповідача, ГУНП в Одеській області за вих. № 25/К-33 від 31.08.2017 року повідомлено, що відповілно до спільного наказу МВС і Національної поліції України та на підставі актів приймання-передачі від 10.10.2016 року гуртожитки ліквідованого полку патрульної служби ОМУ ГУМВС, які розташовані по вулиці Академіка Філатова, 70 і 72, передані в оперативне управління (на баланс) ГУНП в Одеській області. В період ліквідації полку патрульної служби утворилася заборгованість мешканців гуртожитків перед комунальними службами. У зв`язку з чим в поточному році мешканцям виставлені окремі рахунки за спожиті у 2016 році комунальні послуги на підставі рахунків постачальників. Зазначені розрахунки обчислені у відповідності до займаної площі приміщень та кількості проживаючих осіб, за тарифами, які діяли на момент утворення заборгованості. Також відповідно до вказаного листа відповідачу було запропоновано ознайомитись з договором найму житлового приміщення для його підписання. (а.с. 52) Між Полком ПС ОМУ Головного управління МВС України в Одеській області в особі командира полку Янишова В.П. та [PERSON] було укладено договір найму жилого приміщення від 01.01.2015 року. Відповідно до вказаного договору Полк за рахунок вільних кімнат в гуртожитку Полку ПС ОМУ Головного управління за адресою: [ADDRESS] було передано [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в тимчасове платне користування жиле приміщення № [NUMBER] , [NUMBER] загальною площею 30,5 кв.м. (а.с. 66-67) Відповідачем по справі були надані копії звернень до ГУНП в Одеській області, копії звернень мешканців до мера м. Одеса [PERSON] та відповіді від ГУНП в Одеській області з приводу вирішення побутових проблем проживання у гуртожитку. (а.с. 83-91, 93, 95-96) Відповідачем по справі також була надана копія позовної заяви Батальйону патрульної служби Одеського міського Управління Головного управління МВС України в Одеській області про стягнення з нього плати за користування житлом. (а.с. 88-91) У довідці (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 47 вказано, що за адресою: [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON] з 20.10.1995 року, [PERSON] - дружина з 20.10.1995 року, [PERSON] - син з 08.06.1998 року, [PERSON] - дочка з 04.09.2002 року, [PERSON] - онука з 13.03.2013 року. (а.с. 94) Представником позивача до додаткових пояснень були надані додаткові докази не проживання відповідача у гуртожитку, а саме: - акт про опечатування кімнати № 32 від 08.02.2021 року; - доповідні записки коменданта гуртожитку за період з 02.11.2020 року по 09.03.2021 року. (а.с. 121-145) Також представником позивача було надано копію довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 192 від 19.04.2021 року. У довідці вказано, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 20.10.1995 року, [PERSON] - колишня дружина з 20.10.1995 року та [PERSON] - син з 08.06.1998 року. (а.с. 113) У зв`язку з не виконанням зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг у осіб які проживають та зареєстровані у кімнаті № 32, у утворилась заборгованість, а саме: - розрахунок за електропостачання за період з 2016 року по 2019 рік складає 13 402,76 гривень; - розрахунок за теплопостачання за період з 2016 року по 2019 рік складає 11 952,33 гривень; - розрахунок за водопостачання за період з 2016 року по 2019 рік складає 6 089,11гривень. (а.с. 78-80) Заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності до суду відповідачем не було подано. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. 3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Згідно з положеннями статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Норми частин другої статті 128 ЖК УРСР передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129 ЖК УРСР встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Як визначено пунктом 6 розділу І Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області, розташований за адресою: вул. Академіка Філатова, 72, м. Одеса, виселення з гуртожитку здійснюється відповідно до статті 132 ЖК УРСР. Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. На підставі частин 1-3 статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Так, як регламентує стаття 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідач [PERSON] є пенсіонером МВС України, має статус ветерана МВС, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] від 25.02.2002 року, посвідченням № [NUMBER] від 07.07.2008 року та пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . (а.с. 46), пропрацював в органах внутрішніх справ не менш як десять років, з яких був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію. На запит відповідача, ГУНП в Одеській області за вих. № 25/К-33 від 31.08.2017 року повідомлено, що відповілно до спільного наказу МВС і Національної поліції України та на підставі актів приймання-передачі від 10.10.2016 року гуртожитки ліквідованого полку патрульної служби ОМУ ГУМВС, які розташовані по вулиці Академіка Філатова, 70 і 72, передані в оперативне управління (на баланс) ГУНП в Одеській області. Зважаючи на викладене, суд погоджується з правовою позицією сторони відповідача, що [PERSON] належить до категорії осіб, яких не може бути виселено з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Посилання сторони позивача на доповідні коменданта гуртожитків ЦЗ ГУНП в Одеській області Слободянікова В.І. про те, що при перевірці кімнати ніхто не відчинив вхідні двері, суд не може прийняти до уваги. Доповідні датовані 2020-2021 роками, є аналогічними за змістом, складені однією ж тією самою особою. Відтак, суд не може прийняти означені документи як достовірні й достатні докази непроживання відповідача [PERSON] в гуртожитку з 2006 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що у складанні акту про не проживання відносно [PERSON] не приймав участі. Комендант опитував його в 2021 році, він щось підписував але не пам`ятає що саме. [PERSON] не бачив з 2014 року. Вважає, що він декілька разів навмисно приїзжав до гуртожитку та ночував перед судом щоб його не висилили. Водночас, оцінюючи свідчення свідка [PERSON] суд вважає їх не послідовними та не чіткими. Особиста позиція свідка про те, що він вважає, що [PERSON] намагається тримати гуртожиток для приватизації суд не може вважати, як достовірні й достатні докази непроживання відповідача [PERSON] з 2014 року. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті) стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заява №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява №12742/87) визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. Відповідно до параграфів 40-44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» («Prokopovich v. Russia», заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom», заява №19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» («Saviny v. Ukraine», заява №39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» («Vlasov v. Russia», заява №78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» («Ozturk v. Turkey», заява № 22479/93, п. 55). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» («Slivenko v. Latvia», заява №48321/99, п. 105; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia», заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» («Lupsa v. Romania», заява №10337/04, п. 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії» («С.G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, п. 42,46 та 49-50). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява №20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom», заява №66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia», заява №7205/02, п. 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia», заява №28261/06, п. 21-23); та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia», заява №3572/06, п. 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy» [ВП], заява №33202/96, п. 110). З урахуванням викладеного суд зазначає, що право користування кімнатою за адресою: вул. Академіка Філатова, 72, м. Одеса, набуте відповідачем правомірно, у встановленому законом порядку. Майнові права відповідача на вказану кімнату в гуртожитку охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а сама кімната є «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції. Очевидною є наявність у відповідача достатніх та триваючих зв`язків із даним житлом. Позивачем - ГУ НП в Одеській області - не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів непроживання відповідача за відповідною адресою та наявності підстав для виселення особи без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про відмову в позові в частині виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по оплаті за спожиті комунальні послуги суд зазначає наступне. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Крім того, положеннями п.15 Примірного положення визначено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі). Відповідно до ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо. Статтею 66 ЖК України встановлено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК України, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно положень ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. В порушення зазначених норм закону відповідач зобов`язання не виконав. У зв`язку з не виконанням зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг у осіб які мають право проживати та зареєстровані у кімнаті [ADDRESS] утворилась заборгованість, а саме: - розрахунок за електропостачання за період з 2016 року по 2019 рік складає 13 402,76 гривень; - розрахунок за теплопостачання за період з 2016 року по 2019 рік складає 11 952,33 гривень; - розрахунок за водопостачання за період з 2016 року по 2019 рік складає 6 089,11гривень. У зв`язку з відсутністю персональних засобів обліку розрахунок спожитих комунальних послуг за електроенергію та водопостачання здійснено відповідно до кількості проживаючих осіб, а за теплопостачання відповідно до загальної площі кімнати. Відповідно до технічного паспорту будинку [ADDRESS] , загальна площі кімнати складає 17,8 кв.м. (а.с. 117 120). Відповідач стверджує, що з 1995 року по теперішній час у кімнаті [ADDRESS] , зареєстровані та проживають [PERSON] і [PERSON] , що також підтверджується розрахунком заборгованості складеним за період з 2016 року по 2020 рік, відповідно до кількості проживаючих осіб (а.с. 114-116). У судовому засіданні сторони визнали, що колишня дружина відповідача, - [PERSON] у спірній кімнаті не проживала у період з 2016 року по 2020 рік, а тому вказана особа при розрахунку заборгованості позивачем не бралась до уваги. Позивачем не заявлено вимог до [PERSON] , однак до розрахунку включено заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з розрахунку відповідно до кількості проживаючих осіб ( [PERSON] та [PERSON] ). Матеріали справи не містять даних у спростування надання відповідачу неналежної якості комунальних та житлових послуг за які позивачем нараховано заборгованість. Крім того, [PERSON] не надав до суду будь-яких доказів того, що ним вже багато років передавались кошти сину або колишній дружині для оплати комунальних платежів, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. Будь яких доказів про оплату нарахованої заборгованості за житлово комунальні послуги за період з 2016 року по 2020 рік відповідачем до суду не надано. У зв`язку з тим, що обов`язок по оплаті за спожиті комунальні послуги у період з 2016 року по 2019 роки виник у [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, однак позов пред`явлено лише до [PERSON] , тому суд вважає обґрунтованим розрахунок заборгованості в частин заборгованість по оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 2016 року по 2019 роки у розмірі 12 552,77 гривень. При цьому суд враховує те, що відсутність укладеного між сторонами письмового договору про надання житлово-комунальних послуг в кімнаті гуртожитку, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки обов`язок відповідача щодо сплати вартості послуг за проживання у гуртожитку випливає із закону, а не тільки з договору. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову та з урахуванням ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні у сумі 1051 грн.

Outcome: partial