Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В., Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", Івано-Франківського ОБТІ про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання дій ПАТ "Ерсте Банк" та нотаріуса неправомірними, стягнення солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] грошових коштів. В позові вказано, що позивач та відповідачі [PERSON], [PERSON] уклали договір дарування нерухомого майна на користь відповідачів, який на їх прохання посвідчила нотаріус Кучак Н.В. Однак позивач не мав наміру укласти договір дарування, а приховав за ним вчинення з відповідачами договору купівлі-продажу. Тому просив суд застосувати до спірного правочину правила про купівлю-продаж та стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти, що становили вартість майна, яке було передано за договором дарування. Дії нотаріуса щодо посвідчення підписаного позивачем оспорюваного правочину він просив суд визнати неправомірними, оскільки нотаріус достатньо для розуміння позивачем не роз`яснила йому відмінності дарування від купівлі-продажу, а дії банку позивач просив визнати неправомірними з тих підстав, що банківською установою не здійснювався контроль за вчиненням ним оспорюваного правочину. В судовому засіданні позивач підтримав позов в редакції зі змінами підстав та предмету, який оголошено в судовому засіданні та надав суду пояснення про те, що за вчиненням договору дарування він приховав вчинення договору купівлі-продажу, відповідач передав йому у власність автомобіль марки Лексус, який вони оцінили в 50 тисяч доларів США і повинен сплатити ще 230000 доларів США. В судовому засіданні представник позивача надав суду пояснення про те, що він підтримує позов, з підстав, що зазначені в ньому. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Так, в справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" ( 974_256 ) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки відповідачі та їх представники належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору за їх участі, представники відповідачів раніше брали участь в судових засіданнях, не були позбавлені можливості надати суду усні чи письмові пояснення, а також докази, заявити і підтримати заяви і клопотання, а позивач та його представник просили про судовий розгляд спору для забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності та не подали заяви про заочне провадження, тому судом ухвалено продовжити судове засідання без участі відповідачів та їх представників, які також всупереч п. 3 ст. 27, ст. 169 ЦПК України не подали клопотань про відкладення судового засідання, призначеного на 14/05/2015 р. Так само відповідно до ст. 10 ЦПК України та рішень ЄСПЛ "Чирикоста і Віола проти Італії", "Міласі проти Італії", "Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії" суд сприяє сторонам у реалізації їх прав, але не у затягуванні ними судового розгляду. Судом встановлено наступні обставини. 25/06/2008 р. позивач уклав договір дарування на користь [PERSON], [PERSON] нежитлових приміщень по [ADDRESS], площею 83,5 кв.м., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій №1761 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталією Василівною. В п. 5 вказаного договору дарування зазначено, що позивач засвідчує, що нерухоме майно, яке передається в дар не обтяжені жодним чином, не заставлені, в спорі чи під арештом не перебувають, претензій третіх осіб на нього немає. Відсутність заборони відчуження підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, що виданий приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. 25/06/2008 р. №19352279. В п. 8 вказаного договору дарування зазначено, що сторони домовились, що підтвердженням передачі дарунку обдаровуваними від дарувальника є прийняття ними ключів та документів на нерухоме майно та проставлення підписів сторін в договорі дарування. Отже, договір виконано сторонами повністю, відповідно до його умов. В п. 9 вказаного договору дарування зазначено, що "Ми дарувальник та обдаровувані, однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджуємо дійсність намірів при його укладенні, а також те, що наші волевиявлення, викладені в договорі, є вільними та відповідають нашій внутрішній волі. Договір не носить фіктивного характеру та не є удаваним, не вчинений під впливом тяжких обставин, помилки, обману, насильства". В п. 10 вказаного договору дарування зазначено, що "Сторони договору підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; дружина Дарувальника згодна з укладенням цього договору; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому". В договорі зазначено, що дружина дарувальника [PERSON] надала згоду заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Чіжмарь С.І. 25/06/2008 р. Таким чином, пояснення позивача, надані в судовому засіданні і зазначені в позові прямо суперечать його поясненням, які він раніше вказав в договорі дарування. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд критично оцінює пояснення позивача з позову, оскільки він є учасником спору і безпосередньо зацікавлений в результатах судового розгляду. Відповідно до п. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Із аналізу пояснень позивача з позову та, договору дарування випливає чіткий висновок про те, що позивач надає пояснення, які є вигідними для нього, залежно від його інтересів, а не для встановлення об`єктивної дійсності. Однак суд не є інструментом в руках сторін для зловживання ними своїми правами. Так само суду не надано жодного доказу на підтвердження пояснення позивача про те, що відповідачі сплатили йому частину грошових коштів за купівлю квартири або передали автомобіль саме в якості платежу за договором купівлі-продажу. При цьому в своєму письмовому поясненні-клопотанні, складеному до моменту зміни підстави і предмету позову, позивач зазначив в рахунок передання спірного нерухомого майна в дар відповідачам вони зобов`язувались передати йому готівкові грошові кошти в сумі 100000 доларів США, а 180000 доларів США зобов`язались перерахувати на погашення кредитних зобов`язань позивача перед кредитором за договором позики. Отже, раніше позивач надавав пояснення про те, що будь-яких домовленостей щодо оплати за дарунок, шляхом передання у власність позивача автомобіля [PERSON] між сторонами не було, а в наступному змінив свої пояснення. Вказані дії позивача однозначно свідчать про надання ним неправдивої інформації суду, надуманість і необ`єктивність його пояснень. Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач вважає, спірний договір дарування удаваним, оскільки він приховував договір купівлі-продажу спірної нерухомості. Так, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Отже, приховання правочину здійснюється усіма сторонами правочину, а не лише однією із них. Доказів того, що відповідачі теж приховували правочин купівлі-продажу за договором даруванням позивач суду не надав, отже такої обставини перед судом не довів. Натомість в змісті договору дарування позивач вказав, що він не вчиняє удаваного правочину. Відповідно до п. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, правовим наслідком вчинення удаваного правочину є застосування до відносин сторін правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили, а не визнання його недійсним як просить позивач. Однак правових підстав недійсності спірного договору дарування чи для визнання його удаваним позивачем та його представниками перед судом не доведено. В свою чергу відповідно до ст. 1 Закону України нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до ст. 44 Закону України "Про нотаріат" та п. 36 наказу Міністрерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинного на момент посвідчення спірного договору) нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; дієздатність особи. Отже, посвідчення нотаріусом оспорюваного позивачем договору дарування надало йому юридичної вірогідності, що встановлено зазначеною правовою нормою. Будь-яких доказів неналежного виконання нотаріусом повноважень, які б вплинули на права позивача, суду не надано. Пояснення позивача про те, що йому не відома різниця між даруванням та купівлею-продажем підлягають критичній оцінці судом, оскільки позивач прямо зацікавлений в результатах вирішення цього спору, а в договорі дарування, який він підписав, про що самостійно повідомив суд в судовому засіданні, зазначено, що саме укладення такого виду договору бажав позивач на момент його посвідчення. Крім цього, пояснення позивача про те, що йому не відомо різницю між купівлею продажем і даруванням є неправдивими, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна позивач отримав у власність саме за укладеним ним договором купівлі-продажу від 31/01/2008 року. Отже, раніше він був учасником правовідношення із купівлі-продажу. Вказана позивачем інформація також прямо суперечить змісту заяви дружини позивача [PERSON], яка надала своєму чоловіку і позивачу згоду саме на дарування належних їм на праві сумісної власності подружжя (набутих під час перебування в шлюбі) спірних торгово-офісних приміщень [PERSON] та [PERSON], а не на вчинення будь-яких інших правочинів. В своїх поясненнях позивач та його представники висловили припущення про дію нотаріуса та відповідачів [PERSON], [PERSON] в змові проти інтересів позивача і вказував на кримінально-правову кваліфікацію як на його думку дій зазначених осіб за відповідними статтями КК України. Такі пояснення є порушенням ст. 62 Конституції України, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. В своєму письмовому поясненні суду позивач зазначив, що утруднення в розумінні змісту спірного правочину під час його вчинення було обумовлено перебуванням ним "…в стані алергічної кропивниці і очікування радості і прибутку від запланованої угоди". Отже позивач свідомо став учасником оспорюваного ним договору купівлі-продажу і не надав суду жодного доказу для спростування цієї обставини. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 04/07/2008 р. працював в ПАТ "Ерсте Банк". Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 01/02/2006 р. працював в АК "Престиж", що в наступному перейменовано в ПАТ "Ерсте Банк". Відповідно до п. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода позивача у виборі будь-кого для дарування йому належного позивачу майна встановлена в ст. 720 ЦК України. Таким чином, місце роботи відповідачів [PERSON] та [PERSON] жодним чином не впливає на їх свободу в укладенні спірного договору із позивачем чи прийняття ними в дар від нього будь-якого майна. Відповідно до п. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тому позивач не вправі вимагати стягнення з [PERSON] та [PERSON] будь-яких грошових коштів чи іншого майна в рахунок переданого їм дарунка. В п. 1 ст. 722 ЦК України вказано, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до п. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідачі та їх представники не підтвердили тієї обставини, що відповідачі приховували за оспорюваним договором дарування будь-які інші правочини. Спростування такого пояснення позивача зазначено в змісті спірного договору дарування, де вказано, що обдаровані прагнули укладення саме договору дарування і не зобов`язувались перед позивачем в передачі йому грошових коштів або транспортного засобу в рахунок прийняття ними дарунка. В п. 1 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В п. 1 ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, укладений позивачем договір дарування є обов`язковим для нього і підлягає виконанню ним так само як і іншими сторонами - своєчасно і повністю. Спірний договір дарування виконано повністю, отже він не є удаваним або фіктивним. 10/09/2008 р. [PERSON] видав від імені [PERSON] довіреність на управління транспортним засобом Лексус RX300 на позивача та на [PERSON] Відповідно до п. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже довіреність не посвідчує права власності позивача на спірний транспортний засіб та не підтверджує пояснення позивача про те, що вказаний транспортний засіб є формою оплати за договором купівлі-продажу, який позивач вказав було приховано ним самостійно, без будь-якої згоди відповідачів. Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений сторонами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] або їх представники не підтвердили обставини укладення договору купівлі-продажу і прийняття обов`язку з оплати дарунка в будь-який спосіб. 14/12/2007 р. ПАТ "Ерсте Банк" уклав договір з позивачем про надання йому позики в сумі 185000 доларів США. Позивач надав суду пояснення про те, що формою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором є застава спірного нерухомого майна. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Отже право заперечення правочину, вчиненого без згоди іпотекодержателя належить саме іпотекодержателю, а не позивачу. Так ні, ПАТ "Ерсте Банк", ні ПАТ "Фідобанк" не заявили суду заперечення щодо спірного договору дарування або порушення їх права на іпотеку, не подали позову про визнання правочину недійсним з підстав порушення саме прав іпотекодержателя, в порядку встановленому в ст.ст. 118, 119 ЦК України. Доручення на ім`я позивача від вказаних учасників діяти від їх імені та в їх інтересі позивач суду не надав. В ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Право реєстрації, а також скасування обтяження іпотеки належить іпотекодержателю. Позову про визнання спірного договору дарування іпотекодержатель, з підстав відчуження майна без його згоди, до суду не заявив, а позивач не є іпотекодержателем спірного майна і не вправі заявляти позов з цих підстав. Позивачем та його представником не надано суду жодного доказу незаконності дій ПАТ "Ерсте Банк", ні ПАТ "Фідобанк". Тому в цій частині позов є необґрунтованим. Так само взаємно суперечливими є пояснення позивача про те, що договір дарування підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що на його вчинення не було надано згоду іпотекодержателя, та одночано просив застосувати до удаваного правочину положення про купівлю- продаж і на підставі цього стягнути з відповідачів грошові кошти, що становили вартість відповідного майна. Однак відповідно до ст. 216 ЦК України єдиним правовим наслідком визнання правочину недійсним є повернення сторін в стан, що існував до вчинення спірного правочину, отже будь-яких дій на його виконання не може бути вчинено, в тому числі і стягнення грошових коштів на користь позивача. Тому зазначена в позові позиція позивача не заснована на нормах права, є неправовою і незаконною; вона є правовим нігілізмом, а позов за таких обставин є формою зловживання правом на звернення до суду. Однак в п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання правом на звернення до суду з проханням позбавити відповідача права на житло не можуть бути толеровані судом. Так само вказаний договір дарування не є фіктивним, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 21/01/2015 р. в справі № 6-197-цс14 та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Доказів вчинення правочину відповідачем без наміру створити правові наслідки позивач перед судом не довів. Крім цього відповідно до вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Так представник позивача тричі надав суду пояснення про те, що договір дарування повністю виконано. Зазначені висновки Верховного Суду України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі. В судовому засіданні позивач та його представник не спростували презумпцію правомірності правочину, встановлену в ст. 204 ЦК України. Жодної правової підстави для визнання договору недійсним або удаваним перед судом не доведено. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Коробов проти України" (Заява № 39598/03) від 21 липня 2011 року Європейський суд є послідовним в тому, що доказування повинно бути здійснено зацікавленою особою поза розумним сумнівом. Натомість вказаний позов засновано виключно на припущеннях позивача. Необхідно відзначити, що позивачем одночасно заявлено два взаємно виключні прохання про визнання договору дарування недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору та стягнення з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів на виконання правочину, який позивач просив визнати недійсним, застосувавши до спірних відносин правові норми про купівлю-продаж. Отже відмова в задоволенні позову обумовлена саме змістом позову і порушенням позивачем чинного законодавства при його обґрунтуванні. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 131 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не доведено правових підстав для задоволення його позову, позов позбавлений правових підстав, є надуманим та необґрунтованим. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" саме суду належить компетенція на встановлення зміст правовідносин і визначення правових норм, якими вони регулюються спірні правовідносини. Відповідно до п. 3 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Однак суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: approved