Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 24074,01 грн., а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 240,74 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09 липня 2008 року між банком та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір б/н. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав кредит в розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Однак, відповідач прострочував зобов'язання, не виконав взяті на себе договором обов'язки і станом на 22 листопада 2013 року заборгованість [PERSON] становить 24074,01 грн., що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи булла повідомлена вчасно та належним чином, про що свідчить заява представника позивача від 12 лютого 2014 року з проханням розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2008 року між банком та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір б/н. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав кредит в розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Однак, заявою чітко визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Згідно пункту 3.13 Правил користування платіжною карткою у разі закінчення строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття картрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором. Відповідно до п. 2.1 Правил при видачі карти держатель карти зобов'язаний негайно поставити підпис у відповідному полі карти в присутності співробітника банку. В матеріалах справи відсутні жодні докази того, що після закінчення строку дії картки банком виготовлялася нова кредитна картка та видавалася така відповідачу. Крім того, відповідач прострочував зобов'язання, не виконав взяті на себе договором обов'язки і станом на 22 листопада 2013 року заборгованість [PERSON] становить 24074,01 грн. Позивач, посилаючись на ст. 599 ЦК України, стверджує, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено судом, [PERSON] не виконував зобов'язання з погашення кредиту з липня 2008 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 17 грудня 2013 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму. Аналізуючи пункт. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг щодо того, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, і якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін, - на який посилається позивач у позовній заяві, суд приходить до переконання, що, виходячи з умов п. 9.4 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку наявності перевищення платіжного ліміту по карті та непогашення його клієнтом на протязі шести місяців карта закривається, наступне поновлення дії карти можливе лише після повного погашення заборгованості клієнта. Як вбачається з розрахунку банку та виписки по кредитному рахунку, починаючи з 30 вересня 2008 року заборгованість відповідача перед банком перевищила кредитний ліміт і після цього не опускалася нижче кредитного ліміту. За таких обставин не можна говорити про пролонгацію договору на новий строк. По справі встановлено, що [PERSON] з вересня 2008 року - не виконував свої зобов'язання по сплаті кредиту та відсотків. Натомість, позивач даний факт до уваги не прийняв і до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості не звертався, не зважаючи на те, що [PERSON] перестав виконувати зобов'язання з погашення кредиту . Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з постановою Верховного Суду України № 6-126цс13 від 26 листопада 2013 року сплив строків позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При цьому, відповідно до п. 31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавця забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене мано тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, з огляду на сплив позовної давності, є всі підстави для відмови у позові.

Outcome: dismissed