Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, зазначивши, що з вини відповідачки її дочка малолітня [PERSON] Вєраніка, [INFO], опинилась в складних життєвих обставинах, тому 10.10.2016 року була поміщена до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода». Посилаючись на інтереси дитини, позивач просив відібрати Вєраніку від матері, не позбавляючи останню батьківських прав, передати дитину органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради для подальшого її влаштування, та стягнути з відповідачки аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини всіх її доходів. До початку розгляду справи по суті відповідач подала суду зустрічний позов, у якому просила рішення Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради №433 від 27.09.2016 р. про відібрання дитини скасувати, повернути дочку матері та стягнути зі Служби у справах дітей на її користь моральну шкоду в розмірі 40000 грн. Вислухавши думку представників позивача за первісним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреностей, відповідача за первісним позовом [PERSON] та її представника адвоката [PERSON], представника третьої особи [PERSON], а також заслухавши думку дитини [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом. Згідно зі ст.164, 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав у випадку ухилення від виконання батьками своїх батьківських обовязків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною, хронічний алкоголізм або наркоманію, експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва. За змістом ст.9 Конвенції про права дитини, ст.51 Конституції України, ст.5 СК України, ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини; ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України; кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Зі свідоцтва про народження та свідоцтва про смерть судом встановлено, що малолітня [PERSON], 03.08. [INFO], є дочкою [PERSON]; батько дитини [PERSON] помер 19.06.2007 року. Згідно з пенсійним посвідченням, актом МСЕК та довідкою УПФУ у м.Біла Церква, [PERSON] є інвалідом 2 групи по загальному (хронічному душевному) захворюванню та отримує відповідну пенсію. Обгрунтовуючи первісний позов, позивач послався на листа директора Білоцерківської загальноосвітньої школи №7 від 05.10.2016 р. про те, що дитина з 01.09.2016 року не приступила до шкільних занять, а відповідач не допускає представників Служби у справах дітей до обстеження умов проживання дитини. З цього ж листа вбачається, що відповідач відмовляється водити дочку в школу №7 та наполягає на бажанні влаштувати дитину до гімназії №2, оскільки до гімназії найбільш безпечний маршрут. Згідно з заявами, до начальника управління освіти та науки про переведення дочки до гімназії №2 відповідач звернулась 30.08.2016 р., 05.09.2016 р. та 15.10.2016 р., у яких вмотивувала прохання перевести Вєраніку поганим ставленням до дочки з боку однокласників та педагогічного колективу, а також більш безпечним маршрутом для дитини. З пояснень сторін судом встановлено, що [PERSON] було відмовлено у задоволенні цієї заяви. Згідно з довідками, до відібрання дитини [PERSON] з 01.09.2016 р. по 10.10.2016 р. навчалась у єпархіальній школі Управління Білоцерківської єпархії Української православної церкви, з 01.09.2016 р. по 01.11.2016 р. відвідувала заняття з театрального мистецтва в Освітньому центрі "Альтернатива", з 01.09.2016 р. по 10.10.2016 р. займалась у музичному театрі Центру творчості дітей та юнацтва "Соняшник". З висновку практичного психолога Центру соціально-психологічної реабілітації дітей "Злагода" та шкільної характеристики вбачається, що дитина легко йде на контакт, активна, ініціативна, має добре розвинений словниковий запас, має рівень інтелекту середнього рівня; за темпераментом неврівноважена. Згідно з висновком спеціалістів Центру первинної медичної санітарної допомоги від 15.11.2016 р., Вєраніка має інтелект, що відповідає її віку, соматично здорова. З рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №433 від 27.09.2016 р. вбачається, що [PERSON] Вєраніка з 10.10.2016 року була відібрана від матері та поміщена до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» у звязку з тим, що дитина опинилась в складних життєвих обставинах, оскільки мати страждає на хронічне психічне захворювання. Однак яким саме чином це захворювання впливає на життєві обставини дитини з рішення виконкому не вбачається, доказів на підтвердження того, що захворювання матері ставить дитину в складні життєві обставини не надано і в судовому засіданні. Сама [PERSON], яку суд вислухав у присутності соціального педагога школи №7 [PERSON] та психолога тієї ж школи [PERSON], у судовому засіданні не змогла визначитись з тим, чи бажає вона залишитись в Центрі "Злагода", чи повернутись до матері. За таких обставин суд вважає, що усупереч вимогам ст.10 ЦПК України позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів наявності складних життєвих обставин, в яких опинилась дитина, та необхідності відібрання її від матері, а також що відповідач ухилялась від виконання своїх батьківських обовязків. Задовольняючи частково зустрічний позов, суд погоджується з доводами [PERSON] в частині повернення дитини матері, однак у задоволенні позову в частині моральної шкоди відмовляє, оскільки нею не доведено ні самого факту спричинення моральної шкоди, ні її розміру. Оскільки обидві сторони звільнені від сплати судового збору, судові витрати по його сплаті суд відносить на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial