Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований 24.05.1991 року виконавчим комітетом Юхимівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, актовий запис № 10. Як подружжя сторони проживали однією сім`єю до квітня 2019 року. Рішенням Барського районного суду Вінницької області № 125/866/19 від 12.12.2019 року шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі за кошти позивача було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку подружжя вирішило зареєструвати на відповідача [PERSON] .. Позивач зазначає, що вищезазначене майно відповідно до ст. 61, 63 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, про те позивач позбавлений можливості користуватися спільним майном, оскільки відповідач змінила замки у квартирі та чинить перешкоди позивачу. Відповідач на даний час в квартирі не проживає та нове її місце проживання невідоме. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив усунути йому перешкоди у користуванні належної йому на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , а саме: зобов`язати [PERSON] надати безперешкодний доступ [PERSON] до квартири [ADDRESS] та ключі до вказаної квартири. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Мишковська Т.М. в судовому засіданні позов підтримала. Представник [PERSON] адвокат Якименко О.О. в ході судових засідань заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що відповідачем не чиниться жодни перешкод позивачу в доступі до житла. В судові засідання, призначені на 28.07.2020 року, 19.08.2020 року відповідач та його представник не з`явилися. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів. Суд враховує, що дана справа перебуває у провадженні суду з січня 2020 року, тобто 9 місяців. Представник відповідача не скористався правом подати відзив на позовну заяву, клопотань про витребування чи долучення до матеріалів справи будь-яких додаткових доказів від нього також не надходило. Водночас представником відповідача надавались пояснення, що достатньо для з`ясування виниклих правовідносин. Суд вважає, що поведінка представника відповідача зумовлює затягування строків судового розгляду, вирішення справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності, яке видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 21.06.2012 року № 1501, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . В цілому складається з однієї двокімнатної квартири, житловою площею 29,7 кв.м. та загальною площею 58,7 кв.м. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 24.05.1991 року уклали шлюб, який був розірваний рішенням Барського районного суду Вінницької області від 12.12.2019 року. З акту про не допуск до квартири від 28.11.2019 року, підписаного головою правління ОСББ «Свободи-1» [PERSON] видно, що даний акт складено про те, що [PERSON] в присутності свідків: ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] не зміг попасти в квартиру [ADDRESS] , в які він проживає з дружиною [PERSON] в зв`язку з тим, що нею були поміняні замки у вхідній двері та в квартирі нікого немає. З акту про не допуск до квартири від 02.07.2020 року, затвердженого головою правління ОСББ «Свободи-1» [PERSON] та складеного в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] не змогли попасти в квартиру [ADDRESS] , так як ключі, які є у них від квартири вони скористатися не змогли, тому що замки у вхідній двері квартири замінені. Також в квартирі самовільно [PERSON] встановлено сигналізацію, доступ до якої є лише в неї. Відповідно до акту про не допуск до квартири від 17.07.2020 року, затвердженого головою правління ОСББ «Свободи-1» [PERSON] та складеного в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не зміг попасти в квартиру [ADDRESS] . Згідно листа ПП "Фортеця - Гарант" останні повідомляють, що ПП "Фортеця - Гарант" не має укладеного договору на охоону квартири [ADDRESS] , 1. Договір про надання послуг з моніторингу систем безпеки на дану адресу укладено з ПП "Фортеця - Гарант 2". Замовником є [PERSON] . Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до приписів ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ст. 92 Конституції України передбачено, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України яка визначає загальні засади цивільного законодавства, однією з таких засад є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положенням ч. 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Частиною 1 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 1, 2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 150 ЖК УРСР Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлення права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, що підтверджено вищезазначеними доказами. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. У зв`язку із цим порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, зобов`язання відповідача надати безперешкодний доступ, що і забезпечить безперервний доступ до квартири, внаслідок чого суд задовольняє позов.

Outcome: approved