Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Гандзюк І.Р., яка діє на підставі ордера від 05 лютого 2020 року, звернулась в суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 житлового будинку і 1/2 земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] з 21 липня 2014 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Після одруження проживали в будинку батьків позивачки в с. Старі Богородчани Богородчанського району Івано-Франківської області, згодом виїхали до Бельгії, де [INFO] у подружжя народилась дочка [PERSON] . Однією сім`єю сторони проживали до вересня 2019 року, на даний час живуть порізно, шлюбні відносини фактично припинені За час спільного проживання подружжя побудувало житловий будинок в с. Підгір`я Богородчанського району Івано-Франківської області. На разі позивачка з дочкою має намір повернутись з Бельгії в Україну та мешкати у вказаному будинку, однак [PERSON] заперечує її право на спільно нажите у шлюбі майно. Право власності на спірний будинок відповідач зареєстрував на своє ім`я 28 квітня 2016 року , однак він (будинок) є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на вимоги ст.ст. 60, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 120 Земельного кодексу України, представник позивачки просить провести поділ спільного сумісного майна подружжя, визнати за її довірителькою право власності на 1/2 житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: [ADDRESS] , на якій він розміщений. Також представник позивачки просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] понесені судові витрати. В судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. 27 липня 2020 року представник [PERSON] - адвокат Гандзюк І.Р. подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задоволити. Також представник позивачки зазначила, що не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Повідомлення [PERSON] про розгляд справи здійснено також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України. Крім того, інформація щодо розгляду справи наявна на офіційній сторінці Богородчанського районного суду Івано-Франківської області в мережі Інтернет на веб-сайті судової влади. Про причини неявки відповідач суд не поінформував, своїм правом на подання відзиву не скористався, заяв чи клопотань щодо розгляду даної справи від нього не надходило. З огляду на викладене, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши наступні факти і відповідні їм правовідносини, приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22 липня 2014 року у виконавчому комітеті Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №20. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] " (а.с. 34). Згідно наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , до складу будинковолодіння входять: житловий будинок 2016 року побудови, колодязь, ворота, хвіртка, дві огорожі (а.с. 42 - 47). Відповідно до висновку оцінювача (ФОП [PERSON] ) від 23 червня 2020 року, ринкова вартість домоволодіння, що розміщене за адресою: [ADDRESS] становить 1 591 540 грн (а.с. 107). Зазначений житловий будинок збудовано на земельній ділянці площею 0,08 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2620487201:01:006:0346, яка відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 березня 2014 року, належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.38). Згідно з висновком оцінювача (ФОП [PERSON] ) від 22 червня 2020 року, ринкова вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,08 га, кадастровий номер 2620487201:01:006:0346, становить 138 680 грн (а.с. 109). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, 20 березня 2014 року державним реєстратором зареєстровано право власноті [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] загальною площею 0,08 га, кадастровий номер 2620487201:01:006:0346, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 5073634. Також 28 квітня 2016 року державним реєстратором зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 211 кв.м, житловою площею 87,9 кв.м, форма власності - приватна, розмір частки - 1, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14373484 (а.с.7 - 9). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Також, згідно положень ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідно до ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/9580/16-ц від 21 березня 2018 року. В Постанові ПленумуВерховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що при поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними. Відповідно до п. 23 даного Пленуму суду при вирішенні спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У зв`язку з викладеним, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що житловий будинок, колодязь, ворота, хвіртку, дві огорожі по [ADDRESS] вартістю 1 591 540 грн слід визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначене майно було придбане під час перебування сторін в шлюбі за спільні кошти, що не спростовано відповідачем, та задоволення вимог позивачки про поділ спільного майна подружжя в рівних частинах по 1/2 ідеальній частці. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] набуває право власності на 1/2 частини жилого будинку, розміщеного на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності [PERSON] , то за нею ( [PERSON] ) слід визнати право власності на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок під час його поділу. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням спеціалістів. При зверненні до суду із даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 2600 грн (а.с.4). Крім того, в ході розгляду справи позивачкою понесено витрати, пов`язані з оцінкою житлового будинку та земельної ділянки. Згідно квитанції №083851 від 23 червня 2020 року, виданої оцінювачем ФОП [PERSON] , вартість послуги - 2500 грн (а.с.108). Тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати в розмірі: 2600 грн по оплаті судового збору та 2500 грн витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста. Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення рішення і у встановлений судом строк судові витрати не були сплачені, такі стягуються за судовим рішенням у справі. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2020 року позивачці відстрочено до ухвалення судового рішення у справі сплату судового збору в сумі 6051 грн 10 к. Такі [PERSON] не сплачені, тому з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 6051 грн 10 к. на користь держави. Щодо вимог представника позивачки про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, то вони задоволеню не підлягають з огляду на те, що суду не подано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення таких витрат позивачкою.

Outcome: approved