Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, договорів купівлі-продажу, зобов"язання видати свідоцтва про право на спадщину, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивували тим, що після смерті [INFO] батька [PERSON] - [PERSON], відповідач [PERSON] без належних правових підстав, приховавши від нотаріуса факт наявності у спадкодавця неповнолітньої спадкоємиці першої черги, яка прийняла спадщину в силу ч.4 ст.1268 ЦК України, заволодів спадковим майном, яке належало дочці спадкодавця [PERSON] з часу відкриття спадщини. У зв"язку з наведеними обставинами, позивачі просили визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані Сімнадцятою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] 05.02.2008 року на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] (зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 43952672), 11.10.2008 року на грошові вклади в загальній сумі 8200 грн 13 коп., які знаходились у Філіях Деснянського та Дарницького відділень ВАТ „Державний ощадний банк України"(зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 45605357) та 10.04.2010 року на ? частку земельної ділянки площею 0,2500 га, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 46735531). Позивачі просили визнати недійсними договори купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS], укладеного 12.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] за № 3256 та купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0235 га, переданої для ведення особистого селянського господарства та площею 0,0884 га, що розташовані по [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] за № 3560. Крім зазначеного, в позовних вимогах ставились питання про зобов"язання Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом відносно зазначеного спадкового майна, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] шкоди, заподіяної неправомірним отриманням спадкових грошових вкладів в сумі 8200,13 грн., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] морального відшкодування в сумі 10000 грн. Заочним рішенням Козелецького районного суду від 19 вересня 2014 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволено частково, в частині вимог про визнання недійсними вищенаведених свідоцтв про право на спадщину та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 487 грн 20 коп. судового збору, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставиться питання про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог, оскільки судом першої інстанції було порушено приписи ч.3 ст.10, ст. 213 ЦПК України відносно доведеності, законності та обґрунтованості його висновків. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачів та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування заочного рішення Козелецького районного суду від 19 вересня 2014 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами , що розташований за адресою: [ADDRESS] за № 3256 від 12 листопада 2010 року та земельних ділянок за № 3560 від 14 грудня 2010 року , що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в частині розподілу судових витрат та відмови в задоволенні решти позовних вимог, з ухваленням апеляційним судом в частині зазначених позовних вимог нового рішення на підставі ч.3 ст.303 ЦПК України. Судом першої інстанції встановлено, що [INFO] помер [PERSON], все майно якого, що складалось з 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, ? частки трьох земельних ділянок та двох грошових вкладів на загальну суму 8200,13 грн , було успадковане, як спадкоємцем другої черги, його рідним братом [PERSON], шляхом отримання в Сімнадцятій Київській державній нотаріальній конторі 05 лютого 2008 року, 11 жовтня 2008 року та 10 квітня 2009 року п"яти свідоцтв про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, грошові вклади, та частку у трьох земельних ділянках. При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, [PERSON] було зроблено заяву про те, що крім нього , інших спадкоємців, передбачених законом, немає. Проте, судом встановлено, що у померлого [PERSON] малась дочка [PERSON], [INFO], яка на день смерті спадкодавця досягла віку 12 років та за приписом ст. 31 ЦК України володіла лише частковою дієздатністю як малолітня особа. За правилом ст. 1261 ЦК України, [PERSON] є спадкоємцем першої черги щодо майна померлого [PERSON], вважається такою, що прийняла спадщину, відповідно до положень ч.4 ст.1268 ЦК України та має право на спадщину з часу її відкриття. Розглядаючи дану справу в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд першої інстанції правомірно, виходячи з положень ст. 1301 ЦК України, визнав недійсними три свідоцтва про право на спадщину за законом, видані Сімнадцятою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], а саме: від 05.02.2008 року на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] (зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 43952672), від 11.10.2008 року на грошові вклади в загальній сумі 8200 грн 13 коп., які знаходились у Філіях Деснянського та Дарницького відділень ВАТ „Державний ощадний банк України"(зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 45605357) та від 10.04.2010 року на ? частку земельної ділянки площею 0,2500 га, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 46735531), встановивши, що за наявності малолітньої спадкоємиці першої черги, [PERSON] не мав права на спадкування зазначеного майна. Відносно двох інших свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] 10 квітня 2009 року (том 1, а.с.69, 70) щодо успадкування останнім ? частки земельної ділянки площею 0,0235 га, переданої для ведення особистого селянського господарства, зареєстрованої у Спадковому реєстрі за № 46735587 та ? частки земельної ділянки, переданої для особистого селянського господарства, площею 0,0884 га, зареєстрованої у Спадковому реєстрі за № 46735664, що розташовані по [ADDRESS] (том 1, а.с.73-76), позивачами не ставилось питання про визнання їх недійсними, відтак, згідно до припису ч.1 ст.1 ЦПК України, зазначені питання не вирішувались судом. В наведеній частині рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням положень ст. 213 ЦПК України. Задовольнивши позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS], укладеного 12.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] за № 3256 та купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0235 га, переданої для ведення особистого селянського господарства та площею 0,0884 га, переданої для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по [ADDRESS], укладеного 14 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] за № 3560 (том 1, а.с. 174, 175), суд першої інстанції виходив з того, що вони були укладені з порушенням вимог ст. 328, 216, 230, 215 ЦК України. Положеннями ст.230 ЦК України передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення однією із сторін правочину іншої його сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину, за змістом наведеної правової норми, не має істотного значення. Як встановлено з матеріалів справи, позивачі сторонами зазначених правочинів не являлись, між тим, їх учасники, а саме, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок не оспорювали та вважали їх вчиненими правомірно. Зважаючи на вказані обставини, та враховуючи, що позивачами не наведено інших підстав, передбачених законом, для визнання недійсними договорів купівлі-продажу, висновок суду першої інстанції про недійсність договорів купівлі-продажу будинку, укладеного 12.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON], та земельних ділянок, укладеного 14 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], суперечить приписам ст.203, 215, 230 ЦК України та порушує приписи ст. 3 ЦК України щодо свободи договору, ст.316, 317 ЦК України відносно права особи на здійснення права власності за власним розсудом. З огляду на викладене, рішення суду в наведеній частині не можна визнати законним, воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог. В частині вимог про зобов"язання нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцю першої черги, суд мотивував свою відмову завчасністю заявлених позовних вимог, проте, з наведеним висновком не може погодитись апеляційний суд, оскільки нотаріальною конторою вже було видано свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого [PERSON] його братові [PERSON] і в даній справі розглядається спір відносно правомірності видання трьох з п"яти зазначених правовстановлюючих документів. Окрім того, як встановлено з матеріалів справи, на час її розгляду судом, успадковане [PERSON] майно не збереглось, оскільки було відчужено неодноразово і його власником наразі є [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 15.01.2014 року (том 1, а.с.169-173, 177-179), який стороною у даній справі не являвся. За відсутності спадкового майна в наявності, нотаріус позбавлений можливості видавати свідоцтва про право на спадщину, а особа, чиї права є порушеними вправі їх захищати лише в судовому порядку. З врахуванням наведеного, вимоги позивача [PERSON] про зобов"язання Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори видати свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] вартості грошових вкладів в загальній сумі 8200,13 грн, успадкованих останнім за недійсним свідоцтвом про право на спадщину (том 1, а.с.44-46), підлягають задоволенню в силу ч.1 ст.216 ЦК України, а рішення суду в частині відмови в задоволенні вказаних позовних вимог з підстав їх недоведеності, підлягає скасуванню. Висновок суду про недоведеність вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн, не в повній мірі відповідає положенням ст. 213 ЦПК України, оскільки в задоволенні зазначених вимог має бути відмовлено, виходячи з того, що безпосередньо права [PERSON], з огляду на положення ст.23 ЦК України, в даному спорі відповідачем порушені не були. Вирішення судом питання розподілу судових витрат, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 487 грн 20 коп. судового збору було здійснено з порушенням положень ст.88 ЦПК України та Закону України „Про судовий збір". Зазначену суму судового збору було сплачено представником позивача [PERSON] [PERSON] на підставі квитанції № 194 від 11 квітня 2014 року ( т.1, а.с.1) за звернення [PERSON] з позовом відносно стягнення морального відшкодування в сумі 10000 грн. Враховуючи те, що відповідно до Закону України „Про судовий збір" з позовних вимог немайнового характеру, до яких і віднесено вказану вимогу, має бути сплачено судовий збір в сумі 243 грн 60 коп, а представником [PERSON] за вказаною квитанцією було сплачено 487 грн 20 коп., надмірне внесення судового збору склало суму 243 грн 60 коп., яка підлягає поверненню останній на підставі п.п.1 ч.1 ст.7 Закону України „Про судовий збір". Інший позивач [PERSON] вступила до участі в даній справі лише у травні 2014 року, вона є інвалідом першої групи , а тому на підставі п.п.9 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір" є звільненою від сплати судового збору в частині заявлених нею позовних вимог, а тому в силу ч.3 ст.88 ЦПК України, виходячи з розміру задоволених позовних вимог [PERSON], з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь Держави Україна судовий збір в сумі 974 (дев»ятсот сімдесят чотири) грн 40 коп. Згідно до наведеної вище норми процесуального закону, на користь [PERSON] належить стягнути з Держави Україна частину витрат, понесених нею на сплату судового збору за апеляційний розгляд справи, в сумі 243(двісті сорок три) грн 60 коп.

Outcome: partial