Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду 15.06.2017 року з вищезгаданим позовом. В уточненій позовній заяві від 07.08.2017 року просить надати їй дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон відповідно до зазначеного переліку країн з обов'язковим поверненням в Україну до досягнення дитиною 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON]; надати дозвіл без згоди та супроводу батька [PERSON] на оформлення документів для тимчасового виїзду дочки в супроводі матері, або осіб, уповноважених матір'ю [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою, за межі України, отримання відповідних дозволів (віз) в консульських (дипломатичних) установах та перетину державного кордону України. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 вересня 2012 року. Причиною розлучення стали конфліктні ситуації, через які спільне життя не склалося, відповідач почав постійно зловживати спиртними напоями та наркотичними засобами, у стані алкогольного сп'яніння вчиняв фізичне насилля по відношенню до неї. Подальше спілкування з батьком дитини стало неможливим, участі у вихованні дитини відповідач не приймає. У добровільному порядку відповідач не надає дозвіл на виїзди дитини у супроводі матері за кордон України. Їхня неповнолітня [PERSON] проживає разом із нею, виїзди за межі країни мають значення для фізичного, культурного та розумового розвитку та оздоровлення у зв'язку з чим вона звернулася до суду. У судовому засіданні позивач присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] (довіреність від 30.05.2017 року, дійсна до 30.05.2020 року)/а.с.25/ в судовому засіданні присутнім не був, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, за відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 27.06.2017 року, зареєстрований за адресою [ADDRESS], про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті ради в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, не заперечував проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька терміном на один рік. Зі згоди представника позивача суд розглядає справу в заочному порядку відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку представленим доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.02.2009 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19.09.2012 року, яке набрало чинності 29.09.2012 року /а.с.8/. Від спільного життя сторони мають дочку - [PERSON], [INFO] /а.с.7/. Згідно довідки Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Криворізької міської ради від 26.05.2017 року, [PERSON], 2009 року народження, дійсно спостерігається в Амбулаторії № 7, часто страждає на простудні захворювання, потребує оздоровлення в умовах гірського та морського клімату /а.с.19/. Частинами 7,8 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У частині 2 ст.155 СК України зазначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конституції України в Україні закріпила дію принцип верховенства права. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Раніше, відповідачем надавалася нотаріально посвідчена згода на виїзд дочки до Республіки Кіпр з поверненням на Україну у період з 25.12.2015 р. по 25.03.2015 р. разом із матір'ю /а.с.18/, однак у подальшому у добровільному порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон не надає, заперечень проти позову суду не надав, у судові засідання не з'являється, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, що свідчить про байдуже ставлення до дитини та її інтересів. Згідно ч. 1 ст. 4 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, ступеню її розумового розвитку, соціальним та духовним потребам, можливості оздоровлення, відвідування нових географічних місць, пізнання культури та мистецтва європейських країн, розширення світогляду та вивчення іноземної мови. При цьому, у разі не отримання позивачем дозволу, дитина буде позбавлена можливості отримати повноцінний відпочинок та оздоровлення. Разом із тим суд враховує положення зазначених вище норм матеріального права, аналіз яких дає підстави вважати, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Така правова позиція висвітлена в Постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі № №235/139/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що позивач уклала 14.12.2016 року шлюб з [PERSON]/а.с.9/, який постійно мешкає у Республіці Кіпр /а.с.13-17/ , тому їй необхідний дозвіл на виїзд за кордон до чоловіка разом з дитиною. Оскільки, в даному випадку йдеться не про одноразовий виїзд за кордон, а періодичні виїзди позивачки з дочкою до чоловіка для підтримання сімейних стосунків, та враховуючи те, що сімейні обставини можуть викликати незаплановані виїзди, суд вважає за можливе надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, але не до досягнення дитиною повноліття ( вік дитини повних вісім років), а протягом двох років з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, враховуючи, що батько участі у вихованні дитини не приймає, в судові засідання не з'являється, що суд розцінює як нехтування інтересами дитини, порушення її прав на всебічний та гармонійний розвиток, добровільно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, за відсутності передбаченого законодавством іншого способу, питання надання дозволу на оформлення проїзного документа та тимчасовий виїзд дитини за кордон, суд задовольняє позов частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 1280,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial