Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просить визнати причини пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними та визначити їй додатковий двохмісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] в с. М. Самбір Конотопського району Сумської області [PERSON] . Вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в с. М. Самбір Конотопського району Сумської області померла баба - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина. Вона є спадкоємцем за заповітом на все майно належне померлій. Звернувшись до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального скруту Майстренко І.В. , довідалась, що пропустила встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини. Також, нотаріус повідомила, що на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом заведено спадкову справу №150/2019. В той же час [PERSON] на момент смерті її баби не була спадкоємцем за заповітом, оскільки заповіт на її користь було складено померлою 06.09.2016 року і пізніше, 16.11.2017 року баба склала новий заповіт, яким все своє майно заповідала їй. Згідно положень ст. 1254 ЦК новий заповіт скасовує попередній. Відтак на момент подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] не була спадкоємцем за заповітом, а тому вона не є такою особою, що прийняла спадщину. Вважає, що строк для прийняття спадщини причин, оскільки протягом тривалого часу перебуваю на обліку в Конотопській ЦРЛ з приводу хронічного комбінованого геморою, вегетососудної дистонії, в т.ч. з 04.06.2019 року по 10.06.2020 рік перебувала на стаціонарному лікуванні в лікарні, 04.06.2019 року їй було зроблено операцію після якої призначено лікарем реабілітаційне лікування протягом 6-ти місяців в період якого вона не могла ходити на відстані більше 100 м. та підніматися більше 1 поверху. Такий стан здоров`я перешкодив їй своєчасно звернутися до нотаріуса з відповідною заявою, що і змусило звернутися до суду. Крім цього, [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою в якій просить визнати заповіт, складений 16.11.2017 року за реєстровим № 235, в приміщенні Малосамбірської сільради та посвідчений секретарем Малосамбірської сільської ради [PERSON], за яким спадкодавець [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] , недійсним. Вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в с. М.Самбір Конотопського району Сумської області померла [PERSON] . Після смерті останньої відкрилася спадщина. Вона є спадкоємцем за заповітом, а також за законом як спадкоємець п`ятої черги після смерті [PERSON] . У встановлений законом строк прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви приватному нотаріусу Майстренко І.В. за її заявою відкрита спадкова справа за № 150/2019, номер у спадковому реєстрі 64654256, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60512622. За життя підтримувала із спадкодавцем родинні стосунки. Доглядала за [PERSON] , готовила їй їжу, прала одежу, допомагала обробляти город при житловому будинку в с. М. Самбір. [PERSON] була вдячна їй за допомогу і родинну підтримку і 06.09.2016 року склала на її користь заповіт. Їй стало відомо, що за даними Спадкового реєстру мається Заповіт від 16.11.2017 року за реєстровим № 235 в якому [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] . Вважає, що вказаний заповіт недійсний, оскільки [PERSON] за станом здоров"я останні п"ять років свого життя повзала навколішки по дому. Ходити не могла, милиць не мала. За межі свого господарства не могла виповзти. Погано бачила та погано чула. За медичними висновками про здатність до самообслуговування ТРЦ соціального обслуговування Конотопської РДА за 2017 рік, які робляться двічі на рік, у неї була 4-та група рухомої активності. Вказано, що її рухомість значно знижена, пересувається в межах кімнати, має вади опорно-рухового апарату, зору, слуху. Вважає, що при складанні вищевказаного заповіту на користь [PERSON] волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, цьому заважали вади зору, слуху та опорно-рухового апарату [PERSON] . Вона особисто не була присутня в Малосамбірській сільраді при складанні тексту заповіту, особисто не подавала цей заповіт на посвідчення секретарю сільра, особисто в голос, як того вимагає закон, та ще й в приміщенні сільради заповіту не читала. За її фізичної відсутності в сільраді при складанні заповіту їй секретар сільради не роз`яснив ні зміст вимог цивільного кодексу, ні текст написаного від її імені секретарем сільради заповіту. Необхідні документи щодо особи заповідача та наявного у неї майна носила секретарю Малосамбірської сільради зацікавлена особа [PERSON] . Вона ж узгоджувала і текст заповіту, складений на її користь, що і змусило звернутися до суду. Позивача за первісним позовом, він же відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги підтримують в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнають. Відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, первісний позов не визнають. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом Попівська сільська рада в судове засідання не з`явилися, надана заява про розгляд справи в їх відсутність, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечують. Третя особа за первісним позовом та за зустрічним позовом приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Майстренко І. В. в судове засідання не з`явилася, надала заява про розгляд справи в її відсутність, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220, 1222,1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що позивач, будучи спадкоємцем, за Заповітом не подав своєчасно заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 3). Шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої [PERSON] сплинув [INFO], а до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [PERSON] звернулася 11 червня 2020 року. Згідно копії заповіту від 16.11.2017 року складеного в приміщенні Малосамбірської сільради та посвідчений секретарем Малосамбірської сільської ради [PERSON], [PERSON] все своє спадкове майно заповіла [PERSON] (а.с. 4). З копії довідки Малосамбірської сільради вбачається, що [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60512622 від 11.06.2020 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом заведено спадкову справу №150/2019 (а.с. 6). Згідно копії виписки з медичної картки амбулаторного хворого від 14.08.2020 року [PERSON] , [INFO] , перебувала на обліку в Конотопській ЦРЛ з приводу хронічного комбінованого геморою, вегетососудної дистонії, в т.ч. з 04.06.2019 року по 10.06.2020 рік перебувала на стаціонарному лікуванні в лікарні, 04.06.2020 року їй було зроблено операцію після якої призначено лікарем реабілітаційне лікування протягом 6-ти місяців в період якого я не могла ходити на відстані більше 100 м. та підніматися більше 1 поверху (а.с.7). З повідомлення приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Майстренко І. В. вбачається, що [PERSON] пропустила строк для подання заяви для прийняття спадщини (а.с. 8). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що [PERSON] дійсно перенесла операцію, після чого тривалий час майже до березня 2020 року перебувала на лікуванні, їй було важко пересуватися. На переконання суду операція [PERSON] та тривалий реабілітаційний період протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, неодноразове тривале лікування в умовах стаціонару, на думку суду, свідчать про те, що у спадкоємця за заповітом були реальні перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини, ці обставини суд вважає за необхідне визнати поважними. Урахувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши факт надання законодавцем переваги здійсненню спадкуванню за заповітом як особистому розпорядженню особи на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність врахування такої волі спадкодавця як прояву свободи заповіту, з урахуванням наявності поважних причин пропуску передбаченого законом строку на звернення із заявою про прийняття спадщини. Та обставина, що позивачка після операції приїздила на поховання [PERSON] , не спростовують доводів позивачки щодо поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. Враховуючи перенесену позивачем 04.06.2019 року операцію, стан її здоров`я в післяопераційний період, перебування на стаціонарному лікуванні суд вважає зазначені причини поважними, та такими, що пов`язані з об`єктивними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Щодо зустрічної позовної заяви суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Чинність заповіту пов`язується законом із дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення (ст. 1257 ЦК). При цьому невідповідність заповіту вимогам закону означає його нікчемність. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 статті 207 ЦК. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК. Заповіти підлягають державній реєстрації. Тобто, необхідно визначити необхідні вимоги до заповітів передбачені законом і недодержання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. До них відносяться: - письмова форма заповіту; - зазначення в заповіті місця та часу його складання; - заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем; - у разі, якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, а саме: якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа; підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє; підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. - заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК; - якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ч. 2 абз 3 ст. 1248 ЦК); - передбачається, у випадках передбачених ч. 2 абз 3 ст. 1248 ЦК і ст. 1252 ЦК присутність не менш як двох свідків; - свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому; - у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч. ч. 5, 6 ст. 1253 ЦК). Відповідно до ст. 1257 ЦК, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Поняття "нікчемність правочину" застосовується у статтях 27, 215 ЦК. Відповідно до ст. 27 ЦК нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. У ст. 215 ЦК встановлений зв`язок між поняттями "нікчемний" та "недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). Тобто, у разі складання заповіту представником заповідача або посвідчення його не уповноваженою особою, а також дотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом. У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України. Право заповідача на скасування та зміну заповіту закріплено в ст. 1254 ЦК України. Так, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним ( ч.3 ст. 1254 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як встановлено судом 06.09.2016 року [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] відповідно до якого заповіла земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 5,56 га, що належить [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ СМ №023929 (а.с. 92) 26.08.2019 року [PERSON] звернулася за заявою про прийняття спадщини ( а.с. 90). Згідно копії заповіту від 16.11.2017 року складеного в приміщенні Малосамбірської сільради та посвідчений секретарем Малосамбірської сільської ради [PERSON], [PERSON] все своє спадкове майно заповіла [PERSON] (а.с. 4). 11.06.2020 року приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Майстренко І. В. на звернення [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно за заповітом (а.с. 98). Згідно копій медичних висновків про здатність до самообслуговування ТРЦ соціального обслуговування Конотопської РДА за 2017 рік, у [PERSON] була 4-та група рухомої активності. Вказано, що її рухомість значно знижена, пересувається в межах кімнати, має вади опорно-рухового апарату, зору, слуху (а.с.41-43). В свою чергу позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не наведено підстав для визнання заповіту нікчемним або недійсним. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначали про хворобу та вади заповідача [PERSON] . Водночас зазначали, що [PERSON] усвідомлювала значення свої дій та могла керувала ними. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Жодних клопотань від [PERSON] про призначення судової експертизи щодо захворювань, якими страждала заповідач, тяжкість перебігу цих захворювань, чи могли хвороби негативно вплинути на свідомість та свободу волевиявлення до суду не надходило. Також, під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] не визнавалася судом недієздатною. Оскільки позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] не надано доказів того, що на момент складання заповіту [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, підстав для визнання заповіту недійсним не має. Слід зазначити, що підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть покладатися докази, що ґрунтуються на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд зазначає, що згідно з процесуальним законом обов`язок доказування підстав позову (обставин) покладається на сторону, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень, а їх недоведеність є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи викладені обставини та докази, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено тих обставин, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог, а тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову.

Outcome: approved