Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Представник Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по оплаті за квартплату та плату за комунальні послуги у розмірі 4364,14 грн. та стягнути суму судового збору, мотивує свої вимоги тим, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS], які являються споживачами житлово-комунальних послуг, наданих підприємством позивача. В порушення норм діючого законодавства відповідачі не виконували своїх обов'язків по своєчасному внесенню плати за користування квартирою [ADDRESS] та за надані комунальні послуги, внаслідок чого з 01.01.2002р. та станом на 01.06.2013 року утворилась заборгованість, яка становить 4364,14 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала вимоги позову в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідачів, та постановити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до статті 24 цього Закону балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі. Отже, слід зазначити, що балансоутримувач житлової будівлі має законне право на звернення до суду в разі несплати особами, що проживають в даній будівлі, коштів за споживання ними житлово-комунальних послуг. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] з 2002 року, що підтверджується довідкою Форми № 3 від 23.07.2013 року, виданою Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 417 (а.с. 6) та довідками адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві (а. с. 19,20). [PERSON] є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 6, 7). Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що станом на 01.06.2013 року відповідачі заборгували підприємству позивача по сплаті за фактично надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 4364,14 грн., що підтверджується наданими КП по УЖГ Дніпровського району м. Києва, виданими ЖРЕО № 417 довідкою (а.с. 13) та рахунком - попередженням (а. с. 16). При цьому борг станом на 01.01.2002р. становить 51,61 грн. з яких: 40,58 грн. - за комунальні послуги, 11,03 грн. - по квартирній платі, що підтверджується довідкою наданою позивачем та виданою ЖРЕО № 417 (а.с. 14), заборгованість за період з 01.01.2002 року по 31. 07.2004 року становить 600 грн., що підтверджується Довідкою про нарахування та оплату по особовому рахунку (а.с. 15). Таким чином, позивачем підтверджено існування заборгованості за зазначені вище періоди. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 11 липня 1995 року "Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України", застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу України (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності з положеннями ст. 80 Цивільного кодексу України, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. При цьому, згідно ч. 2 ст. 79 ЦК України (1963 року в редакції чинній на час виникнення правовідносин), по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як передбачено пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 79 ЦК України (1963 року в редакції чинній на час виникнення правовідносин), по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі періодично погашали заборгованість, що підтверджується довідкою про нарахування та оплату по особовому рахунку (а.с. 15), що свідчить про визнання відповідачами боргу, у тому числі у період з 01.01.2002р. по 31.12.2003р. - тобто під час дії Цивільного кодексу України (1963 року). В порядку ст. 540 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний з кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема неподільності предмета зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва підлягає задоволенню в повному обсязі в сумі 4364,14 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. - по 121,80 грн. з кожного.

Outcome: approved