Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

18.06.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд: - позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; - збільшити раніше встановлений судовим наказом розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 10.02.2006 року по 28.10.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У шлюбі [INFO] народився син, [PERSON] . На даний час вона мешкає у квартирі за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] , разом із сином - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі. Після припинення сімейних відносин з [PERSON] і на сьогоднішній час дитина постійно проживає разом з нею за адресою реєстрації та знаходиться на повному її утриманні. У зв`язку з чим, вона вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, які батько дитини добровільно і після рішення суду не сплачує. Відповідач [PERSON] з моменту народження сина жодним чином не приймає участі у його вихованні, не цікавиться розвитком дитини, не проявляє ніякого бажання спілкуватися з сином, не піклується про здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально не утримує. Задля забезпечення інтересів дитини, у зв`язку із тим, що відповідач від народження сина та по сьогоднішній день свідомо не виконує покладені на нього батьківські обов`язки, вона вимушена звернутись до суду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2020 відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.12.2020 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Відповідачем надано відзив на позовну заяву від 17.11.2020. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В письмових заявах, що надійшли через канцелярію суду позивач, її представник просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про невручення судової повістки, що свідчить про належне повідомлення відповідача, причини своєї неявки не повідомив. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. В матеріалах справи міститься нотаріально завірена заява [PERSON] від 04.12.2020 року, у якій він визнає позовні вимоги [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та про збільшення розміру аліментів, просить їх задовольнити, а справу розглядати за його відсутності. Справжність підпису [PERSON] на вищезазначеній заяві засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Ільїною І.М. Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. До суду надійшла заява від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, від 25.08.2020 року, вих.№2332/0/202-20, у якій зазначено, що позовні вимоги позивача третя особа підтримала в повному обсязі, просила справу розглядати без участі представника органу опіки та піклування. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005року у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебували у шлюбі, який було зареєстровано 10 лютого 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис про шлюб №8. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на " [PERSON] ". Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.07.2006, [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28.05.2010, шлюб, зареєстрований 10.02.2006 між [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у відділі реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області за актовим записом № 8 - розірвано. На підставі рішення суду видано свідоцтво серії [NUMBER] від 16.11.2010 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис 229. Відповідно до судового наказу від 21.10.2019, виданого Київським районним судом м. Харкова 21.10.2019 стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 06.03.2019 та до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 26.10.2017 по теперішній час. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 15.02.2019 по теперішній час. Позивач [PERSON] в позові зазначає, що відповідач зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, її навчання, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу та умисно ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Неповнолітній [PERSON] перебуваює на її утриманні та у вихованні сина їй допомагає її новий чоловік. Позивач та її новий чоловік забезпечують неповнолітнього [PERSON] продуктами харчування, одягом, іграшками, одягом, засобами гігієни, іншими необхідними відповідно до віку дітей речами. У листі КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №3 «Сонечко» Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області від 27.04.2020 року, вих.№15, зазначено, що дитина [PERSON] , відвідував дошкільний навчальний заклад з 01.09.2008 року по 01.08.2012 року, дитину приводила і забирала з закладу мама, вона ж приймала активну участь в житі закладу, відвідувала всі батьківські збори, була присутня при всіх святах за участю дітей. Тато участі в житті закладу не приймав, дитину до закладу не приводив та не забирав і не провідував. Згідно листа КЗ «Дергачівський ліцей №1 імені Данила Бакуменка» Дергачівської районної ради Харківської ради від 27.04.2020 року, вих.№32, дитина навчалася у ліцеї з 01.09.2012 року по 04.08.2016 року, вихованням [PERSON] , його успіхами, займалась мати, вона спілкувалась з класним керівником, вчителями, адміністрацією, відвідувала батьківські збори, піклувалась про сина [PERSON] . З батьком дитини, [PERSON] , в закладі не знайомі, у телефонному режимі він також не цікавився навчанням сина та його вихованням. Згідно листа Харківської ЗОШ І-ІІІ ступенів №37 ХМР Харківської області від 21.04.2020 року, вих.№294 (1-П)/01-33, повідомляє, що дитина навчається у закладі з 5-го класу, з 09.08.2016 року, за період навчання дитини тільки мати підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями, в тому числі телефонує їм за необхідності, контролює поведінку сина, цікавиться успіхами сина у навчанні, батько дитини, [PERSON] не цікавився у вчителів шкільним життям та успіхами сина, не відвідував батьківські збори, класні заходи. У листі Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, від 04.05.2020 року №8298, зазначається, що від [PERSON] не надходили заяви про неправомірні дії з боку матері спільної дитини, щодо перешкод у спілкуванні з дитиною. В нотаріально завіреній заяві від 04.12.2020 зазначено, що [PERSON] визнає позовні вимоги [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та про збільшення розміру аліментів, просить їх задовольнити, а справу розглядати за його відсутності. Справжність підпису [PERSON] на вищезазначеній заяві засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Ільїною І.М. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 432 від 25.08.2020 питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Відповідач на засідання Комісії не з`явився, про причини неявки не повідомив. На співбесіди до Департаменту служб у справах дітей Пінчуков І.М. також, не з`являвся, письмово через представника повідомляв, що любить свого сина, але колишня дружина перешкоджає йому у здійсненні батьківських обов`язків, однак дані заяви не знайшли свого підтвердження. Аліменти [PERSON] з 2010 року не сплачував. Враховуючи вищезазначене, Департамент служб у справах дітей Харкіської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] . Департамент служб, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з пунктами 15 та 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Позбавлення судом особи батьківських прав в значенні п.2 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п.1 ст.8. Таке втручання не становитиме порушення ст.8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в п.2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають грунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення проти задоволення заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Дослідивши наявні у справі докази, які є належними та допустимими в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України та несуть предмет доказування. з`ясувавши всі обставини по справі, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, доводи позивача про нехтування відповідачем батьківськими обов`язками щодо утримання та виховання своєї неповнолітньої дитини, приймаючи до уваги, що судом достовірно встановлені обставини, які свідчать про свідоме самоухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, по вихованню та утриманню малолітнього сина [PERSON] , що згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України є правовою підставою для позбавлення батьківських прав, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що відповідач [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що дає об`єктивні підстави для ухвалення рішення в інтересах дитини, про позбавлення його батьківських прав, відносно сина [PERSON] , [INFO] . Суд також зазначає, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавленні батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо вимог позивача про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітної дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ст.166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо їі виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Судом встановлено, що судовим наказом у справі №640/5052/19, що виданий Київським районним судом м. Харкова від 21.10.2019 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності зі ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХП від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ст.181 СК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За п. п. 14, 16, 19 ст. 1 Переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.93року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку, одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними, доходів від підприємницької діяльності, інших видів заробітку. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про збільшення розміру аліментів є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved