Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач- прокурор Московського району м.Харкова звернувся до суду у квітні 2015 р. з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] та [PERSON] та, з урахуванням уточнень, просив ухвалити рішення про знесення нежитлової будівлі літ.«Б-1», загальною площею 30,3 кв.м., розташованої по [ADDRESS], нежитлової будівлі літ.«Б-1», загальною площею 36,8 кв.м., розташованої по [ADDRESS], нежитлової будівлі літ.«В-1», загальною площею 57,0 кв.м., розташованої по [ADDRESS] за рахунок [PERSON], який здійснив самочинне будівництво нерухомого майна, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.01.2015 р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , визнано дійсним договір купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 01.09.2014 р., визнано за [PERSON] право власності на зазначені нежитлові будівлі. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.03.2015 р. задоволено апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова, внесену 14.02.2015 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Наявність самочинно збудованих нежитлових будівель унеможливлює розпорядження позивачем відповідними земельними ділянками комунальної власності шляхом продажу або передачі в оренду на конкурентних засадах за результатами проведення земельних торгів відповідно до ч.2 ст.124 ЗК України. Правовстановлюючі документи на самочинно збудовану будівлю у відповідача відсутні, що унеможливлює збереження відповідного об'єкту. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечував, але стверджує, що він ніколи не здійснював ніякого будівництва, [PERSON] не знає, ніяких з ним договорів, у тому числі позики, купівлі-продажу не укладав, грошей не позичав, розписок не писав і про те, що судом розглядався позов до нього дізнався випадково. Відповідач пояснив, що працює водієм на заводі та допускає можливість використання його даних сторонньою особою. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином, про причини неявки не сповістив, заперечень не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. [PERSON] у 2015 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3 особа-Харківська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 01.09.2014 р., укладеним між сторонами та визнання права власності на нежитлові будівлі літ.«Б-1», загальною площею 30,3 кв.м., розташовану по [ADDRESS]; літ.«Б-1», загальною площею 36,8 кв.м., розташовану по [ADDRESS]; літ.«В-1», загальною площею 57,0 кв.м., розташовану по [ADDRESS]. Позивачем надані технічні паспорти на ці будівлі, що використовуються як торгові приміщення. [PERSON] стверджував, що на підставі договору позики від 15.03.2013 р., він передав [PERSON] 150000 грн., про що видана розписка. У якості гарантії повернення боргу, укладено також між ними договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкти завершеного будівництва, які [PERSON] побудовані. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.01.2015 р. у цивільній справі №643/20892/14-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] Визнано дійсним договір купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 01.09.2014 р., визнано за [PERSON] право власності на: нежитлову будівлю літ.«Б-1», загальною площею 30,3 кв.м., розташовану по [ADDRESS]; нежитлову будівлю літ.«Б-1», загальною площею 36,8 кв.м., розташовану по [ADDRESS]; нежитлову будівлю літ.«В-1», загальною площею 57,0 кв.м., розташовану по [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.03.2015 р. рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відповідно до ч.І ст.375 ЦПК України право давати дозвіл на будівництво на своїй земельній ділянці будівель та споруд іншим особам має власник земельної ділянки. Право на забудову виникає у особи, яка набула право на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст.ст.26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (отримання вихідних даних, технічних умов, розроблення проектної документації тощо). Згідно до вимог ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда. нерухоме майно вважають самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню. Відсутність права власності на нежитлові будівлі, самочинно збудовані на земельних ділянках, що не були відведені для цієї мети, встановлено рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.03.2015 р. За змістом ч.І ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підпункту б) пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» земельні ділянки під самочинно збудованими відповідачем будівлями відносяться до земель комунальної власності територіальної громади м. Харкова, як такі, що розташовані в межах населеного пункту. Пунктом 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 41 Конституції України, ст.321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Як стверджував позивач, наявність самочинно збудованих нежитлових будівель унеможливлює розпорядження позивачем відповідними земельними ділянками комунальної власності шляхом продажу або передачі в оренду на конкурентних засадах за результатами проведення земельних торгів відповідно до ч.2 ст.124 ЗК України. Зі змісту п.3 «Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», затвердженого рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011 №390/11 вбачається, що надання Харківською міською радою земельних ділянок під самочинно збудоване нерухоме майно за заявою особи про збереження об'єкту є можливим за умови попереднього надання забудовником до Управління містобудування та архітектури, зокрема, нотаріально засвідченої копії правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на об'єкт нерухомості (підпункт 3.3.4 пункту 3). В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він ніколи не займався підприємництвом, будівництвом торговельних приміщень, не позичав грошей, [PERSON] не знає, договорів з ним не укладав, не підписував та не складав власноруч тих заяв та розписок, які надав [PERSON] до Московського районного суду м.Харкова. Позивачем в процесі розгляду справи встановлено, що державним реєстратором Харківського міського управління юстиції на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 13.01.2015 р. , яке надано [PERSON] , здійснена державну реєстрацію за ним права власності на нежитлові будівлі. При цьому, на момент прийняття вказаних рішень державним реєстратором судове рішення вже було скасовано. Після ініціювання прокуратурою перед відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управляння юстиції питання про скасування відповідних рішень, 19.02.2016 р. ці записи з реєстру записів про право власності [PERSON] на нерухоме майно вилучено. Такі дії [PERSON] фактично підтверджують, що саме він збудував самочинні будівлі під торгові приміщення. Таким чином, правовстановлюючиі документи на самочинно збудовану будівлю у відповідача [PERSON] відсутні, що унеможливлює збереження відповідного об'єкту. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно ( ч. З ст. 376 ЦК); за особою власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст. 376). Відповідно до вимог статей 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. За вимогами ч.ч. 2 та 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положенням частини другої статті 5 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" встановлено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатації об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути права власності або користування на цю земельну ділянку. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Будівництво без належного дозволу має місце як за відсутності дозволу на будівництво, так і за відсутності дозволу на виконання будівельних робіть. Проте, абз.2 п.46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 р. № 703 пов'язує можливість здійснення державної реєстрації права власності на новостворений об'єкт нерухомості з видачею відповідного свідоцтва з поданням заявником, зокрема, документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Такі документи у відповідача відсутні. Матеріали справи підтверджують ту обставину , що [PERSON] не отримавши у користування або власність земельну ділянку самочинно , без відповідного дозволу збудував торгові приміщення, що порушує права територіальної громади в особі Харківської міської ради. Самовільність зайняття відповідачем земельних ділянок комунальної власності випливає з встановленої рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.03.2015 відсутності відповідних рішень органу місцевого самоврядування про їх передачу у власність або надання у користування (оренду). Вказана обставина відповідає визначенню самовільного зайняття земельної ділянки, яке міститься у ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель". Згідно з ч. 2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів судом може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення. Крім цього, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений, зокрема, законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом б) ч.З ст.152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України, якщо, зокрема, власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Вказані норми узгоджуються з ч.2 ст.212 ЗК України, за змістом якої, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Як випливає з роз'яснень п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03. 2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. З огляду на викладене, на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України та ст. 391 ЦК України дані самочинні будівлі підлягають знесенню за рахунок [PERSON] як особи , яка здійснила таке будівництво. На підставі викладеного і

Outcome: approved