Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON], треті особи: Дніпровська міська рада, Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на приватизацію земельної ділянки. В ході розгляду справи позовні вимоги були змінені ( т.1 а.с.34-35). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві посилається на те, що вона є власником домоволодіння №37 по вул. Вяземська в м. Дніпро. Після оформлення права власності на все домоволодіння вона звернулася до ТОВ «Бізнес-Експерт» з метою складання технічної документації та встановлення меж земельної ділянки. ТОВ «Бізнес-Експерт» було складено [PERSON] встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та [PERSON] приймання-передачі межових знаків на зберігання, у звязку з чим вона звернулася до власників суміжних домоволодінь для підписання відповідних актів. Актом встановлення та узгодження земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11 грудня 2015 року та [PERSON] приймання-передачі межових знаків на зберігання від 1 грудня 2015 року, нею було погоджено межі земельної ділянки із більшістю власників суміжних до неї територій. Однак відповідачка [PERSON], яка є власником сусіднього домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпро, що межує з її домоволодінням безпідставно відмовилась підписувати зазначені акти. Невмотивована відмова відповідачки [PERSON] погодити межі суміжного землекористування призвела до неможливості позивачки належним чином оформити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), і як наслідок цього реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, тому вона вимушена звернутися до суду. Просила суд: визнати межу земельних ділянок між домоволодіннями, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська б.37 та вул. Вяземська, б.39, такою, що є узгодженою без підпису суміжного домоволодільця [PERSON], акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання передачі межових знаків на зберігання. 29.06.2017 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, про зобовязання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та будинком, яка була неодноразово уточнена. ( т.1 а.с.84-89, т.1 а.с.139-140, т.2 а.с. 70-74.) В обґрунтування своєї зустрічної позовної заяви позивачка посилалася на те, що вона є власником домоволодіння №39 та земельної ділянки по вул. Вяземська в м. Дніпро. Будинок та господарські споруди, що належать [PERSON] розташовані на земельній ділянці, яка межує з її земельною ділянкою. Відповідачкою [PERSON] здійснено незаконне будівництво сараю без дотримання норм, стандартів та правил на межі з її земельною ділянкою. Такі дії з її боку є порушенням правил добросусідства. Реконструкція сараю порушує норми та вимоги правил пожежної безпеки, що може призвести до негативних наслідків для власника домоволодіння № 39. Крім того відстані від зовнішнього оздоблення сараю до цегляної огорожі домоволодіння № 39, які складають - 0, 66 м. та 0, 77 м. є порушенням 3.25* ДБН 360-92**. Також наявне неналежне розташування та орієнтація водостічної труби з даху сараю та відведення дощових опадів під цегляну огорожу домоволодіння № 39, що може з часом вплинути на її стійкість та несучу здатність. 17.06.2016 року позивачкою на адресу [PERSON] було направлено листа від 16.06.2016р., у якому вона просила здійснити перебудову сараю у зв'язку з тим, що будівництво цього об'єкту завдає шкоди власності [PERSON] Проте, вказані вимоги не були виконані з боку відповідача [PERSON].Також наприкінці 2016 року [PERSON] було здійснено запит до контролюючих органів стосовно здійснення будівельних робіт [PERSON] Згідно листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області № 1004-14/640 від 19.10.2016 р., останній проектну документацію на реконструкцію індивідуального житлового будинку та сараю для відповідача за зустрічним позовом не розробляв, в ГІПА [PERSON] авторський нагляд не здійснювала. Крім того, Департаментом 19.10.2016 р. було скасовано декларацію про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. Оскільки у добровільному порядку відповідач за зустрічним позовом не бажає вирішити спір, [PERSON], з метою захисту своїх порушених прав, було подано зустрічну позовну заяву. Просила суд: зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та будинком, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська, 39, та належить [PERSON] на праві власності шляхом проведення перебудови реконструйованого сараю (літ. Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська, 37, впродовж 30 днів з моменту набрання рішенням законної сили за власний рахунок, а саме: зменшити висоту сараю до 2, 2 м. та створити відстань не менше 12 метрів від сараю до будинку № 39 по вул. Вяземська у м. Дніпро, а у випадку відсутності можливості провести таку перебудову, зобовязати [PERSON] у той же строк за власний рахунок знести сарай (літ.Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська,37 та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представники позивача за основним позовом підтримали позовну заяву з наведених в позові правових підстав та просили суд позов задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви, оскільки вона не ґрунтується на законі. Представник відповідача в судове засідання зявився. Позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту та просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином під розписку. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, надав пояснення по справі (т.2 а.с. 75-78) та просив суд ухвалити рішення на розсуд суду. Представник третьої особи Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши експерта [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за основним позовом задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-864, спадкоємцем 1/2 частки зазначеного в заповіті майна [PERSON], померлої 10.11.2005 року є [PERSON], спадкове майно складається з 2/3 частини домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Вяземській, будинок №37, на земельній ділянці площею 564 кв.м. (згідно рішення виконкому АНД райради №1847 від 06.19.1955 року), розташованого: А-1- житловий будинок шл.б.бет., житловою площею 54,3 кв.м., загальною 86,8 кв.м., Б- сарай шл.б. , Д гараж шл.б., Е- убиральня цегла, №1-5, І- споруди. Свідоцтво про право на спадщину видане на 1/3 вказаного домоволодіння - [PERSON]. Разом з ним видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку вказаного домоволодіння [PERSON]. Право власності зареєстровано в КП ДМБТІ 09.08.2006 року, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11493098 від 09.08.2006 року ( т.1 а.с.115-116). Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-862, спадкоємцем всієї частки майна [PERSON], померлої 10.11.2005 року є [PERSON], спадкове майно складається з 1/6 частини домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Вяземській, будинок №37, на земельній ділянці площею 564 кв.м. (згідно рішення виконкому АНД райради №1847 від 06.19.1955 року) розташованого : А-1- житловий будинок шл.б.бет., Д гараж шл.б., житловою площею 54,3 кв.м., загальною 86,8 кв.м., Б- сарай шл.б., Е- убиральня цегла, №1-5, І- споруди. Право власності зареєстровано в КП ДМБТІ 09.08.2006 року, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11492941 від 09.08.2006 року ( т.1 а.с.117-118) Відповідно до копії Договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 11 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-1274, [PERSON] продала, а [PERSON] купила 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Вяземській, будинок №37, на земельній ділянці площею 564 кв.м. (згідно рішення виконкому АНД райради №1847 від 06.19.1955 року) розташованого: А-1- житловий будинок шл.б.бет., житловою площею 54,3 кв.м., загальною 98,1 кв.м., Б- сарай шл.б., Д гараж шл.б., Е- убиральня цегла, №1-6, ф-т інші споруди. Право власності зареєстровано в КП ДМБТІ 09.08.2006 року, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12524864 від 15.11.2006 року ( т.1 а.с.119-120). Згідно до дублікату Договору купівлі продажу домоволодіння від 29 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №326, [PERSON] купила домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпропетровську (т.1 а.с. 143-145). Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №63889636 від 20.07.2016 року [PERSON] є власником домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпро, реєстраційний номер 976564812101 (т.1 а.с.147-148). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №347028 [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 20.04.2005 року №204/26 є власником земельної ділянки 0,0626 га., яка розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська, вул. Вяземська, б.39. Кадастровий номер земельної ділянки:1210100000604602960014 ( т.1 а.с.142). Щодо заявлених позовних вимог позивачки [PERSON] за основним позовом про визнання меж земельної ділянки узгодженими. Як зазначила позивачка [PERSON], для здійснення приватизації земельної ділянки вона звернулася до ТОВ «Бізнес-Експерт» з метою складання технічної документації та встановлення меж земельної ділянки. ТОВ «Бізнес-Експерт» було складено акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання передачі межових знаків на зберігання, у звязку з чим вона звернулася до власників суміжних домоволодінь для підписання відповідних актів. Як вбачається із [PERSON] встановлення та узгодження земельної ділянки в натурі ( на місцевості) від 11 грудня 2015 року, суміжні власники /користувачі земельних ділянок по вул. Вяземській, буд. 35 та вул. С. Ковалевської, буд.64 погодили межі земельної ділянки [PERSON] по вул. Вяземській, буд.37, відповідачкою [PERSON], яка є власником сусіднього домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпро акт не підписано ( т.1 а.с.12). Також відповідачкою [PERSON], яка є власником сусіднього домоволодіння №39 по вул. Вяземській в м. Дніпро не підписано [PERSON] приймання-передачі межових знаків на зберігання від 1 грудня 2015 року ( т.1 а.с.15). В судовому засіданні встановлено, про що не заперечували сторони по справі, що [PERSON] відмовилася підписувати [PERSON] встановлення та узгодження земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11 грудня 2015 року та [PERSON] приймання-передачі межових знаків на зберігання від 1 грудня 2015 року, мотивуючи це тим, що [PERSON] самочинно перебудувала сарай з істотними порушеннями санітарних, протипожежних та інших вимог і правил, ігнорує права суміжних землекористувачів. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За правилами статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі, якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Предметний аналіз статей 126,\~186\~198 ЗК України свідчить про те, що у зміст терміну "погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами" покладений принцип добровільності вчинення зазначених дій суб'єктами земельних відносин,\~і чинним земельним законодавством не передбачено обов'язку щодо надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки, у тому числі і за рішенням суду. Крім того, ст.198 ЗК України вказує, що складовою кадастрових зйомок є "погодження меж земельної ділянки..." Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу - акту погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося, і процедура приватизації земельної ділянки має зупинитися. Більше того, що відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року за № 43 (з відповідними змінами), технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку\~не містить погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Механізм встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджено наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року №376. Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. \~Згідно з пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. \~Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). \~Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. \~Власники (користувачі)суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. \~Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Зазначене свідчить, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації. Крім того, чинне законодавство України не передбачає обов'язку землекористувача\~\~надавати згоду на погодження меж\~\~суміжних земельних ділянок. Таким чином, погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який є невід'ємною частиною технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку. У випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу слід вважати, що погодження меж не відбулося. Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 р. №7 (із змінами і доповненнями) передбачено, що згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі. Відповідно до\~ст. 19 Конституції України\~правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, що законодавцем покладено принцип добровільності вчинення дій суб'єктами земельних правовідносин та відсутність у чинному законодавстві України обов'язку землекористувача з надання згоди по погодженню меж суміжних земельних ділянок, а тим більше обов'язку надання згоди на погодження у примусовому порядку. А відмова відповідача у наданні згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача (позивача) для останнього може мати негативні наслідки, однак не може розцінюватись як зловживання відповідачем своїми правами та як порушення прав позивача, оскільки така відмова є формою реалізації відповідачем свого права. Крім того, погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача з боку відповідача відбувається у формі відмови, і таке "погодження" повинно бути прийнято і враховано при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку. Питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності, у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, відповідно до\~ст. 12 ЗК України, відноситься до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад, а не суду. Такі ж повноваження делеговані місцевим радам і відповідно до\~Закону України «Про місцеве самоврядування», зокрема\~ст. 33 цього Закону. Відповідно до ст.152\~ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст.\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно з п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3\~ст. 16 ЦК України\~вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, але лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~Однак, при зверненні до суду з даним позовом, [PERSON] не врахувала, що обраний нею спосіб захисту порушених прав, а саме про визнання меж земельної ділянки узгодженими, не є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~Змістом\~ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України\~визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивач за основним позовом не надав суду доказів щодо наявності порушеного її права на приватизацію земельної ділянки діями відповідача, а відмова відповідача у наданні згоди позивачу на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача є формою реалізації його права, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в та відмовляє в позові. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про зобовязання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та будинком. Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] є власником земельної ділянки № 39 по вул. Вяземській в м. Дніпрі, а відповідачу [PERSON] належить на праві власності домоволодіння № 37 по вул. Вяземській в м. Дніпрі та вона є користувачем суміжної земельної ділянки площею 685 кв. м. Відповідно до ч. 1\~ст. 103 ЗК України\~власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до ч. 2\~ст. 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держмістобудування № 44 від 17 квітня 1992 року, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 37 по вул.Вяземській в м. Дніпропетровську, виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 01 вересня 2006 року на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку розташовані: А-1 - житловий будинок, Б - сарай, Д - гараж, Е - вбиральня, № 1-6, ф-т, \~споруди, І -вимощення. Загальна площа\~98,1 кв.м. Загальна площа земельної ділянки - 685 кв.м. Сарай Б , 1957 року забудови, висота 2,20 м. (т.1 а.с. 8-11). Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради №356 від 20.04.2007 року дозволено [PERSON] реконструкцію житлового будинку А-1 з надбудовою мансардного поверху у домоволодінні №37 по вул. Вяземській в м. Дніпропетровську. Зобовязано [PERSON] до початку проведення реконструкції розробити проектну документацію та узгодити її з Головним архітектором району та отримати дозвіл інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради на проведення будівельних робіт. Реконструкцію виконати по проекту узгодженому з Головним архітектором району згідно схеми генплану акта- висновку ( т.1 а.с.212). Проект реконструкції житлового будинку №37 по вул. Вяземська в м. Дніпропетровську погоджено з Головним архітектором Індустріального району ( т.1 а.с. 213-215). В судовому засіданні встановлено, що за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська,буд.37 на території домоволодіння здійснювалася реконструкція сараю. Судом встановлено, що 15.12.2015 року Головним інспектором будівельного нагляду за діяльністю органів державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області [PERSON] була проведена позапланова перевірка дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності у домоволодінні, що належить [PERSON] і знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, 37. Та за результатами перевірки перевіряючим були складені наступні документи: протокол про адміністративне правопорушення від 15.12.2015 року; акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 15.12.2015 року, виданий припис про зупинення виконання будівельних робіт від 15.12.2015 року. Згідно виданого припису [PERSON] зобовязана була зупинити виконання будівельних робіт з 15.12.2015 року і повідомити про виконання припису Департамент ДАБК у Дніпропетровській області до 29.12.2015 року. 29.12.2015 року Головним інспектором будівельного нагляду за діяльністю органів державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області [PERSON] була розглянута справа про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] та винесена постанова 48/8, якою [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП, а саме що [PERSON]Є виконує будівельні роботи з реконструкції сараю з надбудовою другого поверху за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, буд.37, чим порушує вимоги законодавства, державних будівельних норм, стандартів і правил, а саме виконує будівельні роботи без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи ( без повідомлення про початок виконання будівельних робіт), що є порушенням ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і накладено штраф в розмірі 5950,00 грн. Даний штраф [PERSON] сплатила 12.02.2016 року ( т.1 а.с. 113-114). Судом встановлено, що [PERSON] було подано до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція індивідуального житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, буд.37, м. Дніпропетровська», яка після перевірки повноти даних була зареєстрована від 02.02.2016 року ДП 082160331075, а також Декларацію про готовність зазначеного обєкта до експлуатації, яка після перевірки повноти даних була зареєстрована від 12.02.2016 року №ДП142160431254. Відповідно до декларацій зазначено, що проектна документація «Реконструкція житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, буд. 37, м. Дніпропетровськ» розроблена ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» під керівництвом ГІПА [PERSON] (т.1 а.с.181-197). Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 37 по вул.Вяземській в м. Дніпропетровську, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничий центр «ТНТ» Бюро технічної інвентаризації» станом на 08.02.2016 року на імя [PERSON] на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку розташовані: А-1 - житловий будинок, Б - сарай, Д - гараж, Е - вбиральня, Ж- літній душ, З- навіс, № 1-5, І, \~споруди, мостіння. Загальна площа\~103,9 кв.м. Загальна площа земельної ділянки - 685 кв.м. Сарай Б, реконструйовано 2016 році, висота 2,6 м.( т.1 а.с.176-196). Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №53756154 від 22.02.2016 року, реєстраційний номер 856032512101, [PERSON] є власником житлового будинку №37 по вул. Вяземській в м. Дніпропетровську, загальна площа 101,6 кв.м., житлова 65,1 кв.м.. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 2-862, виданий 04.08.2006 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою; свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 2-864, виданий 04.08.2006 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою; договір купівлі-продажу, серія та номер 2-1274, виданий 11.10.2006 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою; декларація про готовність обєкта до експлуатації, серія та номер ДП 142160431254, виданий 12.02.2016 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (т.1 а.с.129-а). В судовому засіданні встановлено, що посадовими особами Департаменту 26.08.2016 року здійснено виїзд для проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: вул. Вяземська, буд. 37, м. Дніпро, однак перевірка проведена не була, тому було направлено до Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради запит від 26.09.2016 № 1004-8/3270 щодо інформацію про надання будівельного паспорту або містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки за вищевказаною адресою для проектування об'єкту «Реконструкція індивідуального житлового будинку та сараю за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вяземська, буд.37». Наказом Департаменту від 19.10.2016 № 213-Н скасована реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція індивідуального житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, буд. 37, м. Дніпропетровськ» від 02.02.2016 № ДП 082160331075 та наказом Департаменту від 19.10.2016 № 214-Н скасована реєстрація декларацію про готовність зазначеного об'єкта до експлуатації від 12.02.2016 № ДП 142160431254, оскільки ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» проектну документацію на реконструкцію зазначеного обєкту не розробляв, а ГІПА [PERSON] авторський нагляд не здійснювала та [PERSON]Є подала недостовірні дані, що є підставою вважати обєкт самочинним будівництвом ( т.2 а.с.47-51). Відповідно до висновку судового експерта [PERSON] за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за №5666-16 (т.2 а.с. 13-38), який був допитаний і в судовому засіданні, згідно співставлення даних візуально-інструментального дослідження наявної технічної документації МБТІ місце розташування сараю (літ.Б) по вул. Вяземській, буд. 37 в м. Дніпро, відносно огорожі домоволодіння №39 по вул. Вяземській, буд.37 у місті Дніпро, зокрема несучих його огороджувальних конструкцій, не змінювалось, за винятком зменшення відстані повязаного з товщиною виконаного утеплення, яка складає зі слів [PERSON] -100 мм. Реконструкція сараю ( літ.Б) по вул. Вяземській, буд.37 в м. Дніпро порушує норми та вимоги п.1.1 « Правил пожежної безпеки України», п.3.25а* та додатку 3ДБН 360-92** - де мінімальна протипожежна відстань, враховуючи ступінь вогнестійкості будівлі сараю літ.Б. та житлового будинку №39 повинна складати 12 м. (п.3). Порушення протипожежних вимог п.1.1 «Правил пожежної безпеки України», п.3.25а* та додатку 3ДБН 360-92 - де мінімальна протипожежна відстань між будівлею сараю літ.Б та житловим будинком №39, повинна складати -12 м., можуть призвести до негативних наслідків для власника домоволодіння №39 по вул. Вяземській у м. Дніпро (п.4). Згідно з п.5 враховуючи виконану реконструкцію сараю літ.Б, висоту приміщення надбудови (висота приміщення є більшою ніж мінімальна висота, що предявляється до допоміжних приміщень житлових будинків (2,1м), а також і до господарських будівель до 2006 року - ДБН 79-92 « Житлові будинки для індивідуальних забудовників України», конструкційні складові стін, просторовий віконний проріз та дверний блок для повноцінного проходу та заплановане мешканцями виконання стаціонарних сходів до приміщення надбудови сараю, функціональне призначення сараю як нежитлове, а при цьому стіни надбудови утеплені, сарай літ. Б домоволодіння №37 по вул. Вяземській відповідає ознакам двохповерхової будівлі. Враховуючи дані візуально-інструментального дослідження загальна висота будівлі сараю літ.Б від вимощення до даху складає 5,45 м. Згідно технічного паспорту від 08.02.2016 року висота першого поверху сараю ( від чистого полу до верхньої точки перекриття) складає 2,6 м. Відповідно до п.11 до проведення реконструкції сараю літ.Б та в умовах забудови, що склалася, в т.ч. з відступом від протипожежних вимог, відповідно до додатку 3 ДБН 360-92** можливою є експлуатація сараю із збереженням існуючих відстаней між будівлями. Для приведення сараю літ.Б у відповідність до будівельних вимог необхідним є повернення будівлі до первинних габаритів. Згідно ч. 1\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до положень п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року вбачається, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Таким чином суд вважає встановленим той факт, що відповідачем [PERSON] було здійснено самочинне будівництво сараю літ.Б по вул.Вяземській, буд. 37, у м. Дніпрі. Згідно приписів\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Звернувшись до суду позивач за зустрічним позовом просив суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та будинком, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземській, буд.39, шляхом впродовж 30 днів з моменту набрання рішенням законної сили за власний рахунок проведення перебудови реконструйованого сараю (літ. Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська, буд. 37, а саме: зменшити висоту сараю до 2, 2 м. та створити відстань не менше 12 метрів від сараю до будинку № 39 по вул. Вяземській у м. Дніпрі, а у випадку відсутності можливості провести таку перебудову, зобовязати [PERSON] у той же строк за власний рахунок знести сарай (літ.Б), що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вяземська,37 . При цьому підставою позову для знесення самовільної прибудови позивач визначив положення\~ст. 376 ЦК України. З положень п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року вбачається, що відповідно до положень статей\~391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння,\~підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що\~він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що\~діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння,\~порушується його право власності чи законного володіння. Нормами частини 7 \~ст. 376 ЦК України\~передбачена можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Так, згідно розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року наведених у п. 5 зазначено, що розглядаючи позови про знесення самочинного будівництва відповідно до положень частини сьомої\~статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Так, приписом Головного інспектора будівельного нагляду за діяльністю органів державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про усунення порушень при здійсненні самочинного будівництва було зобовязано [PERSON] зупинити виконання будівельних робіт по реконструкції сараю з 15.12.2015 року і повідомити про виконання припису Департамент ДАБК у Дніпропетровській області до 29.12.2015 року, однак нею було продовжено реконструкцію сараю та на підставі поданих нею недостовірних даних було отримано декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція індивідуального житлового будинку та сараю за адресою: вул. Вяземська, буд. 37, м. Дніпропетровськ» від 02.02.2016 № ДП 082160331075 та декларацію про готовність зазначеного об'єкта до експлуатації від 12.02.2016 № ДП 142160431254, які були в подальшому скасовані. Однак, відповідні державні органи не зверталися з позовними заявами до відповідача про здійснення перебудови самочинного будівництва або її знесення. Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої у Постанові № 6-180цс-14 від 19.11.2014 року, за змістом\~статті 376 ЦК України\~вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей\~3,\~15,\~16 ЦК України,\~статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічна правова позиція висвітлена також у Постанові Верховного суду України № 6-137цс14 від 17.12.2014 року, згідно якої зазначено, що за змістом частин четвертої та сьомої\~статті 376 ЦК України\~залежно від ознак самочинного будівництва, зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей\~16,\~386,\~391 ЦК України\~вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено,\~за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Таким чином, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що розглядаючи позови про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, в тому числі усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самовільного будівництва, суд повинен виходити з того, що підставами задоволення позовних вимог\~є доведення позивачем,\~що він є власником або особою, яка володіє майном на законних підставах, а також,\~що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння,\~порушується його право власності чи законного володіння\~або є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому судом повинно також враховуватися, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При цьому суду не надано доказів того, що позивачем або державними органами були використані усі передбачені Законом заходи реагування щодо самочинного перебудованого сараю. Відповідно до змісту ст.ст.11,15 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене очевидним є те, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~та\~ст. 15 ЦПК України\~в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача здійснення відповідачем самочинного будівництва, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивачів. Отже, позивачем, в обґрунтування своїх вимог, доведена перед судом обґрунтованість заявлених нею позовних вимог та факт порушення її прав, зокрема, та обставина, що здійснивши самочинну реконструкцію сараю відповідач порушив її право, а саме реконструкція сараю порушує норми та вимоги правил пожежної безпеки; зменшилася відстань від зовнішнього оздоблення сараю до цегляної огорожі домоволодіння №39, що є порушенням п.3.25* ДБН 360-92**; надбудова над сараєм є повноцінним другим поверхом. Разом з цим суд із врахуванням вищевикладених приписів законодавства дійшов висновку, що вимога позивача за зустрічним позовом про знесення переобладнаного сараю є передчасною, оскільки контролюючими органами таких приписів не виносилося, позовні вимоги до суду не заявлялися та у звязку з чим вважає, що для поновлення порушеного права позивача за зустрічним позовом проведення перебудови реконструйованого сараю та приведення будівлі до первинних габаритів, які існували до перебудови, здійснення демонтажу надбудови другого поверху за рахунок відповідача є достатнім для поновлення порушеного права позивача за зустрічним позовом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки позовні вимоги позивача за зустрічним позовом задоволені, то із відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 6165 грн.60 коп.

Outcome: partial