Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом 19.02.2018 року, мотивуючи тим, що11.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на трикімнатну квартиру загальною площею 68.1 кв.м., житловою площею 41.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON]. Підставою для вчинення виконавчого напису став договір іпотеки № 04/1-410, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. 02.10.2006 року за реєстром №5393, в забезпечення зобов'язань за договором кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розпитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі якого в іпотеку було передано нерухоме майно, яким є вказана трикімнатна квартира. При вчиненні виконавчого напису нотаріусом не було перевірено належним чином доказів наданих банком щодо безспірності заборгованості за договором, вона не погодила суму боргу за договором кредиту, оскільки банк не надсилав на її адресу письмову вимогу про погашення заборгованості за вищевказаним договором кредиту і нотаріусу не було надано відповідних документів, а вчинений виконавчий напис не відповідає чинному законодавству. Відповідно до п.4.2. Договору кредиту «у разі прострочення позичальником строків сплати процентів за користування Кредитом та комісій, визначених цим Договором і Графіком, Позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1%, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язання». Банк заявив вимогу щодо стягнення пені в доларовому еквіваленті, що суперечить законодавству, оскільки грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Дія ж Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. ВСУ зауважив, що максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Отже, сума пені у виконавчому написі зазначена у іноземній валюті, а саме доларах США, що суперечить чинному законодавству, тому сума стягнення за виконавчим написом не є безспірною.Також, кредит позивачем отримувався у іноземній валюті, тому відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.Іпотечна квартира є єдиним житлом та використовується, як місце постійного проживання позичальника. Відповідно до довідки від 19.02.2018 року в квартирі [ADDRESS], зареєстровані і проживають: позивач, її дочка [PERSON], [INFO], та малолітня дитина - онучка позивача, [PERSON], [INFO]. Іншого житла родина не має.Відповідно до положення ст.3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно, проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», «Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.» Місце проживання дитини, як правило, визначається місцем проживання батьків, яке, в свою чергу, підтверджується їх реєстрацією.Для реєстрації малолітньої дитини за місцем реєстрації проживання матері/батька, згоди власників житла - не потрібно.Таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника та його родини. Основний Закон, який регулює охорону дитинства в нашій державі, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції про права дитини закріплені резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року закріпленою Постановою ВР України від 27.02.1991 року, в якій встановлено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, які мають право користуватись діти потрібна попередня згода органів опіки та піклування та особи органів опіки і піклування несуть персональну відповідальність, щодо охоронюваних Законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочипів щодо нерухомого майна. Правочини які не можуть вчинятися батьками без дозволу органів опіки і піклування відповідно до ст.177 СК України є відмова від майнових прав дитини до яких зокрема відноситься право користуванням жилим приміщенням, оскільки відповідно до ч.2,3 ст. 18 ЗУ "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуванням займаним приміщенням на рівні з власником.Частина 3ст.29 ЦК України визначає, що місцем проживання малолітньої особи у віці до 14 років є місце проживання її батьків. 08.02.2018 року вона отримала постанову державного виконавця Білоцерківського міського Головного територіального управління юстиції у Київській області Заремби Ю.В про опис і арешт майна боржника, якою описано та арештовано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку готують до продажу, на підставі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1838, виданого 11.03.2014 року. У зв'язку з цим, позивач просила визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергієм Павловичем 11.03.2014 року, реєстровий номер 1838, за заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на нерухоме майно - трикімнатну квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON], таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн. 21.02.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.05.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 26.06.2018 року представник ПАТ «Укрсоцбанк», за довіреністю, Біллерис Ю.О. надав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що позивачем було пропущенно строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Із зазначеною позовною заявою позивач звернувся до суду 19.02.2018 року, в той час коли виконавчий напис було вчинено 11.03.2014 року. Таким чином, [PERSON] було пропущено строк для звернення до суду майже на рік, а саме по собі звернення позивача до суду з даним позовом є спробою ухилення від взятих на себе зобов'язань, та зловживання процесуальними правами. У зв'язку з цим просив застосувати до вимог [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 02.08.2018 року представник ПАТ «Укрсоцбанк», за довіреністю, Біллерис Ю.О.надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовна заява [PERSON] побудована виключно на власних припущеннях та не містить жодних доказів, в силу ст. 12, 13, 76, 81 ЦПК України, того, що приватним нотаріусом порушені вимоги чинного законодавства, або того, що нотаріусу не було надано документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника і прострочення виконання ним зобов'язань. Діючим Цивільно-процесуальним кодексом встановлений обов'язок особи, яка звертається до суду, довести у належний спосіб свої позовні вимоги. Таким чином, саме позивач повинен подати докази, як на підтвердження свої вимог. По-друге сама позовна заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України. По-третє, позивач в позовній заяві посилається на, начебто, не направлення на її адресу банком повідомлення про усунення порушень, а також, що сама сума заборгованості за Кредитним договором не є безспірною.Дані твердження не відповідають дійсним обставинам справи, є незаконними та неспроможними. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» - на сьогодні можливість вчинення виконавчого напису прямо передбачена ст. 18 Цивільного кодексу України (ЦК), постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованостіпровадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (постанова Кабінету Міністрів України № 1172) та іншими законодавчими актами.У відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України (п. 282 Інструкції).Для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу буде необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувана. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.За заявою кредитора розмір суми, яка підлягає стягненню за виконавчим написом, може бути встановлений з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору. Вчинення виконавчого напису за договором позики здійснюється з урахуванням вимог статті 1050 Цивільного кодексу України.Згідно до заяви про вчинення виконавчого напису та додатків до неї, що міститься в матеріалах приватного нотаріуса Ковальчука С.П. - Банком були виконані зазначені умови, а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми процентів, зазначених у виконавчому написі, не є безспірними. Отже, заява про вчинення виконавчого напису нотаріусом була оформлена у відповідності до діючого законодавства України і містила всі обов'язкові відомості про боржника та стягувача, а також щодо розмірів заборгованості і строків, за які проводиться стягнення; нотаріус не звертався до стягувача за наданням додаткової інформації, оскільки йому було надано всі необхідні і достатні документи для вчинення виконавчого напису; нотаріусом було перевірено належне повідомлення боржника про наявну заборгованість та відповідність документів, поданих на обґрунтування стягнення, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. виконавчий напис вчинено в межах трирічного строку позовної давності, з дотриманням 30-денного строку з моменту повідомлення боржника про заборгованість у відповідності до положень ст. 1050 ЦК України.Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк» були надані всі необхідні документи на підтвердження безспірності заборгованості боржника, а саме детальний розрахунок заборгованості за Кредитним договором із зазначенням часового періоду виникнення заборгованості, періоду надходження та розподілення коштів, винесення на прострочену заборгованість, відсоткову ставку та ін. (які містяться в матеріалах справи приватного нотаріуса Ковальчук С.П.), та дані документи є достатніми, та у повній мірі відповідають Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні». Також не відповідає вимогам чинного законодавства посилання позивача на необхідність особистого отримання Вимоги про усунення порушень, адже кредитор повинен направити на адресу боржників письмову вимогу про усунення порушеня та надати нотаріусу докази належного направлення повідомлення на адресу боржників. Також, позивачем взагалі не спростовано розрахунок заборгованості та суму боргу за виконавчим написом. Боржником [PERSON] жодним чином не доведено, що в неї наявний інший розмір заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк», адже боржником не надано доказів того, що на час вчинення виконавчого напису, сума заборгованості була іншою ніж та, яка вказана нотаріусом, жодних доказів відсутності заборгованості або існування заборгованості в іншому розмірі, ніж зазначено у виконавчому написі, позивачем надано не було, та позивачем взагалі не доведено, чим таки порушуються її права вчиненням виконавчого напису для погашення заборгованості за Кредитним договором при існуючій та неспростованій сумі боргу.Таким чином, подання [PERSON] позовної заяви, є відвертим зловживанням процесуальними правами, ухиленням боржника від взятих на себе зобов'язань та має штучний характер, з метою ухилення боржника від взятих на себе зобов'язань, а саме зобов'язання за Кредитним договором, яке є дійсним та повинно виконуватись. Тому просив суд вузадоволенні позовних вимог [PERSON], про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовити у повному обсязі. 17.10.2018 року представник позивача, за довіреністю, [PERSON] надала до суду заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності та відповідь на відзив, в яких зазначила, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до позову, не підлягає задоволенню, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналась саме, отримавши 08.02.2018 року постанову державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області Заремби Ю.В про опис і арешт майна боржника, якою описано та арештовано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку готують до продажу, на підставі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1838, виданого 11.03.2014 року.Також, вищевказану дію було оскаржено до Окружного адміністративного суду та подано позов від 21.02.2018 року. Отже, перебіг позовної давності починається з лютого місяця 2018 року. Тому, просила встановити підстави для відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності та відмовити у задоволенні зазначеного клопотання. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначила, що позивач вважає вчинений виконавчий напис таким, що не відповідає чинному законодавству. Позивач стверджує, що Банк не надсилав на адресу позивача письмову вимогу про погашення заборгованості за договором кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року укладеного між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі, якого в іпотеку було передано нерухоме майно, яким є трикімнатна квартира, загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 41.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Відповідно до п. 1, 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р.№ 1172, для одержання виконавчого напису по стягненню заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, шо підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.ПАТ "Укрсобанк" звернувся до приватного нотаріуса КМНО Ковальчука Сергія Павловича із заявою про вчинення виконавчого напису, в якій просив вчинити виконавчий напис на договорі іпотеки № 04/1-410 від 02.10.2006 року та зазначив, що виконавчий напис може бути пред'явлений до виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Однак, до заяви про вчинення виконавчого напису не долучено копію вимоги про погашення заборгованостінь, що повинна була бути адресована позивачу, при цьому, така вимога про сплату боргу позивачем не отримана, поштове відправлення не надсилалось. Перевіривши повідомлення про вручення в електронній базі Укрпошта зазначається, що дані про відправлення за номером [NUMBER] на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі. Незареєстроване відправлення в системі свідчить, про те що такого відправлення не існує. Банком не надано оригіналу квитанції про направлення такого повідомлення, опису, що було в цьому відправленні та самого повідомлення про вручення відправлення в оригіналі. Надані ксерокопії не можуть підтвердити достовірності інформації. Іпотечна квартира є єдиним житлом та використовується, як місце постійного проживання позичальника.Відповідно до довідки від 19.02.2018 року в квартирі [ADDRESS] в іпотечній квартирі зареєстровані і проживають: позивач, її дочка [PERSON],[INFO], та малолітня дитина онучка позивача, [PERSON], [INFO]. Іншого житла родина не має.Таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника та його родини. У позичальника іншого нерухомого майна у власності немає. Також, ще раз зауважує, що 11.03.2014 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком Сергієм Павловичем вчинено виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на трикімнатну квартиру загальною площею 67.7 кв.м., житловою площею 41.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], та за рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставленого майна, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» по Договору кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року укладеного між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі, якого в іпотеку було передано нерухоме майнопо. в сумі 11 668.44 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06 2012 року складає 93 259,99 грн. у тому числі: заборгованість за кредитом складає 9 685.72 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 77 413,11 грн., заборгованість за відсотками - 1 708,36 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 13 654,06 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 166 дол. США, що в еквіваленті закурсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 1 333,49 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 107,52 дол. США що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 859,33 грн. Також, відповідно до п.4.2. договору кредиту №388/62/06/14 від 02.10.2006 «у разі прострочення Позичальником строків сплати процентів за користування Кредитом та комісій, визначених цим Договором і Графіком. Позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1%, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язання». Відповідно до постанови ВСУ від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16 дія ж Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.ВСУ зауважив, що максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Отже, сума пені у виконавчому написі зазначена у іноземній валюті, а саме доларах США, що суперечить чинному законодавству і отже сума стягнення за виконавчим написом не є безспірного. Також, кредит позивачем отримувався у іноземній валюті, отже відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника. Іпотечна квартира є єдиним житлом та використовується, як місце постійного проживання позичальника. Тому, позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергієм Павловичем 11.03.2014 року, реєстровий номер 1838, за заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на нерухоме майно, таким, що не підлягає виконанню. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, за довіреністю у справі, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю, Біллерис Юрій Олексійович в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суд не повідомив. Представник третьої особиБілоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути цивільну справу за відсутності представника служби, при ухваленні рішення по даній справі просять першочергово керуватися інтересами малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Також, надали висновок служи у справах дітей Білоцерківської міської ради «Про вирішення судового спору щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню», в якому зазначили, що при вирішенні питання щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, покласти на розсуд суду в інтересах малолітньої дитини [PERSON]. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченихцим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджаєтьсясвоїми правами щодо предмета спору на власнийрозсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіхпроцесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставусвоїх вимог або заперечень. Так, з матеріалів справи (а.с. 7-8) вбачається, що 02.10.2006 рокуміж Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту№388/62/06/М, відповідно до п.1.1 Кредитного договору Кредитор надав позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 16000,00 доларів США, зі сплатою 15 % річних, з порядком погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків згідно графіку погашення, який міститься в додатку №1 до цього договору, і є невідємною складовою частиною договору та кінцевим терміном повернення заборгованості до 01 жовтня 2011 року. Відповідно до п. 1.2, 1.3 кредитного договору кредит надається позичальнику на поточні потреби та в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо поверненн кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги за цим договором, а також інших грошових витрат позичальником, кредитор укладає в день укладення цього договору з [PERSON] договір іпотеки, за яким в іпотеку передається трикімнатна квартира, загальною площею 67,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заставною вартістю 161 600,00 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США встановленим на 02.10.2006 року становить 32 000,00 доларів США. 05.03.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін доДоговору кредиту №388/62/06/Мвід 02.10.2006 року (а.с. 9), відповідно до п. 1 якого сторони домовились та дійшли згоди в п.п.1.3.1. п. 1.3. Договору кредиту цифри та слова «161 600,00 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США встановленим на 02.10.2006 року становить 32 000,00 доларів США» замінити словами та цифрами «252 500,00 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США встановленим на 02.10.2006 року становить 50 000,00 доларів США. Також, судом встановлено, що 02.10.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №04/1-410(а.с. 10-11), посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. за реєстром №5393, відповідно до п.1.1 та 1.2 якого, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавця зобов'язань перед іпотекодержателем за договором кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року, укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також зобов'язань за цим договором,нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 68,1 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Загальна заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 161 600,00 грн.,що за офіційним курсом гривні до долара США встановленим Національним банком України на день укладення цього договору становить еквівалент 32 000,00 доларів США. 05.03.2008 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору №04/1-410від 02.10.2006 року (а.с. 12), посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. за реєстром №5393, відповідно до п. 1 якого сторони вирішили встановити та п.1.2 п.1 іпотечного договору викласти в такій редакції: заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 252 500,00 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США встановленим Національним банком України на день укладення цього договору становить еквівалент 50 000,00 доларів США. Також, встановлено, що 25.05.2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору №04/1-410від 02.10.2006 року (а.с.99), посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. за реєстром №5393, відповідно до п. 1 якого сторони домовилися у зв'язку з внесенням змін до договору кредиту №№388/62/06/М від 02.10.2006 року, п.1.4.1 п.1.4 іпотечного договору викласти в такій редакції: повернення позичальником кредиту в сумі 16 000,00 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, передбачених договором, яким обумовлено основне зобов'язання, з кінцевим терміном повернення до 01 жовтня 2015 року, а також дострокового погашення у випадках передбачених договором, яким обумовлено основне зоовязання. З матеріалів нотаріальної справи (а.с. 110-111) вбачається, що 04.07.2012 року вих. №191-01/4707 ПАТ «Укрсоцбанк» направив [PERSON] письмову вимогу про погашення заборгованості по кредитному договору№388/62/06/Мвід02.10.2006 року, в якій повідомив про заборгованість станом на 26.06.2012 року, встановив строк повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, неустойки, які підлягають обов'язковій сплаті у повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання даної письмової вимоги та повідомив, що у разі невиконання вимоги Банк розпочне звернення стягнення на заставне майно. 23.01.2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» направив приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ковальчуку Сергію Павловичу заяву вих. № 08.305-186/2254 про вчинення виконавчого напису (а.с.103-104) на іпотечному договорі № №04/1-410від 02.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. за реєстром №539, укладений в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року. 11.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1838 (а.с. 13, 93), про звернення стягнення на трикімнатну квартиру загальною площею 68.1 кв.м., житловою площею 41.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON]. За рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставленого майна, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 11 668.44 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 93 259,99 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом складає 9685,72 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 77 413,11 грн., сума заборгованості за відсотками - 1 708,36 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 13 654,06 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 166 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 1 333,49 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 107,52 доларів США що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року складає 859,33 грн. З вказаного виконавчого напису вбачається, що він вчинений на підставі ст. ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі вчинення виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. 08.02.2018 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Зарембою Ю.В. було винесено постанову про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №42998409 щодо виконання виконавчого напису №1838 від 11.03.2014 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 14). Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Як передбачено п.3.1., 3.2. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до п.1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами, подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до роз'яснень наданих судам у п.13 постанови пленуму ВСУ №2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими затвердженим постановою Ради Міністрів України від 12 жовтня 1976 року №483 Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів державних нотаріальних контор (з наступними змінами) і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. (Абзац перший пункту 13 із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 2 ( v0002700-95 ) від 13.01.95, N 12 ( v0012700-96 ) від 01.11.96 ). Судом враховується, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Таким чином, слід встановити, чи були надані банком нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та постанові від 10.10.2018 року у справі №405/1015/17. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження той факт, що відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» надав приватному нотаріусу Ковальчуку Сергію Павловичу необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості позивача. Так, з матеріалів нотаріальної справи (а.с. 92-133), яка була надана приватним нотаріусом Ковальчуком Сергієм Павловичем на виконання ухвали суду від 24.05.2018 року про витребування доказів у справі, для вчинення виконавчого напису нотаріусу було надано: іпотечний договір, кредитний договір, договори про внесення змін до договору кредиту та іпотечного договору, розрахунок заборгованості. Також, банк надав нотаріусу копію письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання від 04.07.2012 року вих. № 191-01/4707, яка була направлена [PERSON], про те, що станом на 26.06.2012 року в неї перед банком існує заборгованість, яку необхідно погасити, а саме виконати взяті на себе зобов'язання за договором кредиту, протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги. Зазначена вимога була отримана [PERSON] Василівніособисто 12 липня 2012 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за [NUMBER] ([NUMBER]). Позивач стверджує, що вона не отримувала вищезазначеної письмової вимоги, оскільки поштове відправлення не надсилалось, та перевіривши повідомлення про вручення в електронній базі Укрпошта, зазначається, що дані про відправлення за номером [NUMBER] на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі. Незареєстроване відправлення в системі свідчить, про те, що такого відправлення не існує. Однак, суд критично оцінює дані доводи позивача, оскільки відповідно до п. 122-124 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, заяви про внутрішні реєстровані поштові відправлення, поштові перекази приймаються протягом шести місяців з дня прийняття їх для пересилання, про міжнародні реєстровані поштові відправлення - у строки, передбачені актами Всесвітнього поштового союзу, про міжнародні поштові перекази - у строки, передбачені міжнародними угодами про обмін поштовими переказами та це може свідчити лише про те, що зазначене поштове відправлення було прийняте для пересилання більше ніж півроку тому. За п. 283 Розділу 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається відповідна заява. Згідност. 89 Закону України «Про нотаріат»у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік,місяць,число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування,адреса,дата і місце народження боржника, місце роботи(для громадян), номери рахунківвустановахбанків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми,що підлягають стягненню, або предмети,які підлягають витребуванню,втому числі пеня,проценти,якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита,сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред'явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Дослідивши оскаржуваний виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича №1838 від 11.03.2014 року, судом встановлено, що вимоги до його оформлення, передбачені чинним законодавством України приватним нотаріусом дотримані у повному обсязі. Також, позивач вказує на те, що банк не надав нотаріусу для вчинення виконавчого напису документи, які б підтверджували безспірність заборгованості за договором, а саме погодження суми боргу за договором кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року. Однак, з матеріалів нотаріальної справи вбачається, що банк надав нотаріусу розрахунок заборгованості за договором кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року станом на 26.06.2012 року, який додав і до письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання (а.с. 105), яка направлялася позивачу, а боржником [PERSON] жодним чином не доведено, що в неї наявний інший розмір заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк», адже не надано доказів того, що на час вчинення виконавчого напису, сума заборгованості була іншою ніж та, яка вказана нотаріусом, жодних доказів відсутності заборгованості або існування заборгованості в іншому розмірі до суду не надано. Позивач посилається на зазначення пені у виконавчому написі в іноземній валюті, як на підтвердження спірної заборгованості, що суперечить законодавству. Так, норми ст. 99 Конституції України, ст. 192, 533 ЦК України дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України по справі № 6-79цс14 у постанові від 02.07.2014 року. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України по справі № 6-145цс14 у постанові від 24.09.2014 року, від 01.04.2015 року у справі № 3-29гс15 та від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15 . Разом з цим 15.05.2017 року, під час розгляду справи №6-211цс17 та дослідження застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету КМУ, Верховним судом України висловлена інша точка зору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Так, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11 , від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14 та підтверджена нещодавньою судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15 та Верховного суду України від 08.02.2017 р. у справі № 6-1905цс16. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Тому, враховуючи, що згідно банківської ліцензії №5, яка зареєстрована Національним банком України від 27.09.1991 року за номером №3, дозволу №5-3 виданий ПАТ «Укрсоцбанк» 29.06.2010 року, та ст. 7 статуту, який погоджений Національним банком України, відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» має правонадавати банківські послуги в національній валюті та за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземні валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Як уже було встановлено судом, банк надав на підставі договору кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року, позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 16 000,00 доларів США,зі сплатою 15 % річних, з порядком погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків згідно графіку погашення, та кінцевим терміном повернення заборгованості до 01 жовтня 2011 року Відповідно до п. 4.2. договору кредиту №388/62/06/М від 02.10.2006 року у разі прострочення позичальником строків сплати процентів за користування Кредитом та комісій, визначених цим договором і графіком, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1%, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти і пеню в іноземній валюті. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 21.03.2018 року по справі №754/7187/15-ц провадження № 61-2632св18: «При розгляді вказаної справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі кредитного договору від 04 квітня 2007 року ОСОБА отримала кредит в іноземній валюті - доларах США. Умовами кредитного договору додаткових угод до нього, передбачено повернення кредитних коштів у доларах США, а також сплату пені яка розраховується в залежності від несвоєчасно сплаченої суми (п. 4.2. кредитного договору). Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім, відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному, законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені установленому розмірі від суми простроченого платежу, то відсутні підстави вважати, що банком безпідставно нарахована пеня в доларах США». При цьому слід зазначити, що пеня, яка нарахована банком в іноземні валюті, визначена з одночасним зазначення еквіваленту за курсом НБУ станом на 26.06.2012 року. Також, на підтвердження своїх вимог, позивач зазначає, що іпотечна квартира є єдиним житлом та використовується, як місце постійного проживання позичальника [PERSON] та її родини, яка не має іншого житла. Однак, в п. 1.6.4. п. 1.6. іпотечного договору №04/1-410від 02.10.2006 року зазначено, що іпотекодавець свідчить та гарантує, що на момент укладення цього договору за місцезнаходженням предмета іпотеки, а саме квартири [ADDRESS], не зареєстровані (не прописані) та не проживають малолітні особи, а також наймачі за договором наймув (оренди). Відповідно до довідки №7800 від 12.12.2018 року (а.с.238) в квартирі [ADDRESS], зареєстровані і проживають: позивач [PERSON], її дочка [PERSON], [INFO], малолітня дитина - онучка позивача, [PERSON], [INFO] та повнолітній онук позивача [PERSON], [INFO]. Разом із тим, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у даному приміщенні з 20.03.2007 року та [PERSON] з 29.03.2018 року і по даний час, тобто вже після укладення іпотечного договору. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз ст. ст. 29 та 31 ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. При вирішенні справ за позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в інтересах дітей на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що сторонами у договорі іпотеки не надавалося дозволу органу опіки та піклування, оскільки іпотекодавець в іпотечному договорі гарантував, що на момент укладення даного договору за місцезнаходженням предмета іпотеки, не зареєстровані (не прописані) та не проживають малолітні особи. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Згідно ст.6 вказаного Закону, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Суд враховує, що закон не пов'язує місце проживання дитини з бабусею, яка не є опікуном, і при наявності батьків, що не позбавлені батьківських прав по відношенню до цієї дитини. При цьому суд враховує, що при укладенні договору іпотеки сам іпотекодавець і вона же власник будинку не визнавала за онукою права постійного проживання у вказаному будинку, виходячи з того, що не здійснила реєстрації вказаних осіб у своїй квартирі (що можливе лише за її згодою), і крім того, не повідомила нотаріуса і іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк» про наявність у її онуки таких прав, хоча у разі, якби онука мала такі права і дійсно постійно проживала у вказаній квартирі за її згодою, то вказані відомості вона мала би повідомити нотаріусу, оскільки вони б були їй достовірно відомими. Крім того, її малолітня онука [PERSON] народилася ще 13.01.2005 року, а в іпотечній квартирі була зареєстрована з 20.03.2007 року, тому виникнення у дитини у подальшому права постійного проживання у квартирі не мало значення на момент укладення іпотечного договору. Тому факт набуття дитиною житлових прав вже після укладення договору і передачі майна в іпотеку, не є підставою для висновку, що станом на день укладення договору та на момент розгляду справи були порушені чи не враховані права дитини. Таким чином, позивач не довела того, що вказаний будинок був постійним місцем проживання дитини станом на жовтень 2008 року, і не довела наявності у дитини на той час прав на постійне проживання, і відповідно не довела порушення вимог закону з цього приводу станом на день укладення договору. Також, позивач в підтвердження своїх вимог посилається на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» 01 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в контексті справи № 340/173/13-ц, провадження № 61-1198св17 досліджував питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII. Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Саме такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року, № 6-57цс15від 27 травня 2015 року, № 6-492цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-969цс16 від 06 липня 2016 року. Між тим необхідно вказати, що у постанові № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року ВСУ звертає увагу на принципову різницю у стягненні іпотечного майна та виселенні мешканців з нерухомості, яка перебуває у іпотеці. Так, згідно діючого мораторію виконання рішень судів про стягнення предмету іпотеки не можливо, доки діє ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тобто де-факто банк не може розпоряджатись іпотечним майном, наприклад продати квартиру з публічних торгів. Проте банк може отримати судове рішення про стягнення на свою користь іпотечного майна за ціною, визначеною на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Окрім цього банк може виселити мешканців з іпотечного майна і мораторій не забороняє судам цього робити. Однак позовні вимоги про виселення, мають похідний характер від вимог про стягнення на предмет іпотеки, а отже вони фактично не підлягають задоволенню. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону. Зазначене вище відповідає висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15. Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є правовою підставою, що не дає змогу органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності (витяг з постанови Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16). При цьому також слід зазначити, що позичальнику надавався кредит в сумі 16 000,00 доларів США,зі сплатою 15 % річних, з порядком погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків згідно графіку погашення, та кінцевим терміном повернення заборгованості до 01 жовтня 2011 року, на поточні потреби, а не на споживчі цілі, як зазначено в Законі України«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON], оскільки виконавчий напис приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем був вчинений та зареєстрований в реєстрі за № 1838, 11.03.2014 року, а з позовом до суду вона звернулася 19.02.2018 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі 6-75цс15 від 03.02.2016 року: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа могла довідатися про вчинення цього правочину». Та в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16 зазначно, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави висновку про презумпцію можливості та обов 'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Обізнаність особи про стан своїх суб'єктивних прав та обов'язків презумується. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України по справі № 6-152цс14, в постанові ВСУ по справі №6-17цс17 та в постанові від 08.02.2018 року по справі 61-2119св18. Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач на підтвердження своїх вимог, зазначає, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки лише 08.02.2018 року отримала постанову державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області Заремби Ю.В про опис і арешт майна боржника, якою описано та арештовано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. яку готують до продажу, на підставі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1838, виданого 11.03.2014 року, однак не надала належних та допустимих доказів того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, а не після спливу майже 4 років. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи зазначене суд вбачає, що [PERSON] дійсно пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки виконавчий напис був вчинений - 11.03.2014 року, вимогу Банку позивач отримала ще у 2012 року, отже про розмір боргу за кредитиним договором та наміри Банку в разі невиконання вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки їй було відомо, а з позовом до суду вона звернулася лише 19.02.2018 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлюєнаявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставусвоїх вимог або заперечень, крімвипадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягаютьвстановленню при ухваленні судового рішення. Дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, тому судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed