Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 19.03.2013 року [PERSON] отримав кредит в сумі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом№СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку" складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісія за користування кредитом та інших витрат. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 29 лютого 2016 року має заборгованість в сумі 16352,22 гривень, що складається з наступного: 1838,83 гривень - заборгованості за кредитом; 10558,52 гривень - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2700 гривень - заборгованості за пенею та комісією, 500 гривень - штрафу (фіксованої частини); 754,87 гривень - штрафу (процентної складової). На підставі наведеного просили стягнути з відповідача, в їхню користь заборгованість за кредитним договором б/н від 19.03.2013 року в сумі 16352,22 гривень та судові витрати понесені банком при подачі даної позовної заяви до суду. 06.09.2016 року відповідач [PERSON] пред"явив зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання правочину №б/н від 19.03.2013 року недійсним. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що ознайомившись із позовною заявою ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з нього кредитної заборгованості у розмірі 16352,22 гривень, вважає, що вимоги позивача незаконні та необгорунтовані. 19.03.2013 року він підписав заяву про видачу йому "Універсальної" банківської картки типу "MаsterCardMass" з кредитним лімітом в сумі 2000 гривень з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Аналізуючи п.1 ч.2 ст. 11, ч.1 ст. 1054, ст. 1055, ч.2 ст. 207, ст. 638, ч.1 ст. 641 ЦК України, вважає, що кредитний договір укладається у письмовій формі з обов"язковим відображенням в договорі умов, що стосуються його предмету - надання грошових коштів кредитодавцем позичальнику у певному розмірі та обов"язок повернення позичальником цих коштів (кредиту) у певний строк та сплати процентів. Такий договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Відтак наявність підписів усіх сторін у такому договорі є також його обов"язковою та істотною умовою. Позивач у первісній позовній заяві зазначає, що кредитний договір складається з заяви позичальника. Однак аналізуючи зміст зазначеної заяви можна дійти висновку, що її не можна розцінювати як частину договору оскільки вона є не що інше, як пропозицією однієї сторони укласти договір, оскільки її зміст містить лише умови майбутнього договору і виражає його намір вважати себе зобов"язаним у разі прийняття банком цієї пропозиції. Більше ніяких угод між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" підписано не було. Крім того, щодо посилання позивача на ту обставину, що частиною кредитного договору є додатки до нього, зокрема: "Умови та правила надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою" та "Тарифи банку", з якими він нібито був ознайомлений, є також безпідставним, оскільки відповідно до ст. 654 ЦК України, форма додатків до договору має відповідати формі основного договору, тобто має бутизазначена дата і підпис особи, яка уклала такий договір. Зазначена заява не відповідає вимогам ст.ст. 207, 638, 1054 ЦК України. Зокрема, у даному документі відсутня умова про розмір кредиту, який надається позичальнику та кінцевий термін його повернення, документ підписаний лише зі сторони відповідача, його підпис у зазначеному документі відсутній. Крім того відповідачем не було надано до суду жодних доказів того, що він був ознайомлений із даними Умовами та визнав умови цього документу обов'язковими до себе у тій редакції, у якій вони були подані до суду. Умови на надання банківських послуг не припускають підпису клієнта, тому можна вважати про неприйняття клієнтом пропозиції банку і про неналежні докази Умов та Правил щодо узгодження умов договору. Позивач не надав до суду жодних доказів того, що між сторонами, крім існуючої підписаної заяви на отримання кредитної картки з кредитним лімітом в сумі 2000 гривень під 30% на рік, укладався інший договір та з іншими умовами надання кредиту. Відтак у даному випадку «кредитний договір», що згідно із твердженням відповідача складається із заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою є нікчемним правочином, оскільки не відповідає вимогам ст. 207, 638, 1054 ЦК України, а відтак не може створювати для нього юридичних наслідків. Операції по даній картці він не здійснював та карткою не користувався. У 2015 році захотівши покласти (переказувати) гроші по вищевказаній картці, він дізнався, що вона заблокована та викинув її. Із позовної заяви він дізнався, що у нього є заборгованість. З розрахунку доданого до позовної заяви, він дізнався, що крім 30% річних йому нараховані наступні витрати: заборгованість за кредитом, заборгованість за пенею та комісією, комісія за обслуговування, проценти за овердрафт. До моменту звернення позивача до суду про вищевказану заборгованість його не було повідомлено жодним чином. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте відповідач не надав жодного документа здійснення платежу. Оскільки доказів надання кредиту відповідачем не надано, розрахунок також є необгрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне: по-перше, необгрунтованим є розрахунок заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу; по-друге, анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правова підстава для її нарахування відсутня, відповідні докази вчинення даного правочину між сторонами не надано, по-третє, штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої позивач намагається притягнути його, що прямо суперечить ст.61 Конституції України. Таким чином, наданий відповідачем розрахунок заборгованості необгрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з нього безпідставні борги, а також притягнути його до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Виходячи з наведеного виходить, що позивач намагається стягувати заборгованість за користування кредитними коштами за картковим рахунком, за наявності лише поданої заяви про відкриття карткового рахунку, без укладання відповідного договору, отримання кредитної картки та не користування коштами, що могли знаходитись на цьому рахунку. Відповідачем не надано до суду доказів того, чим обґрунтовується розмір основної кредитної заборгованості, щодо строку отримання кредиту; не вказано звітний період, щоб мати змогу вказувати про порушення позивачем певних зобов'язань; не надав суду доказів про особисте підписання ним Умов і правил надання банківських послуг, на порушення яких посилався позивач. На підставі наведеного просив ухвалити рішення, яким визнати правочин № б/н від 19.03.2013 року укладений між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" недійсним. Ухвалою від 06 вересня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання правочину №б/н від 19.03.2013 року недійсним, об'єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Представник позивача за первісним позовом, Сафір Ф.О. в судове засідання не з"явився, однак надав клопотання в якому просив розглянути справу без участі представника Приватбанку. У випадку неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Крім того, 04.10.2016 року представником позивача Сафір Ф.О. подано заперечення на зустрічний позов. В даному запереченні посилається на те, що відповідач отримав кредитні кошти на підставі підписаної ним Анкети-Заяви, в якій зазначено наступне: "Я згоден з тим, що ця заява разом з Пам"яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між мною та Банком договір банківських послуг. Я ознайомився і згоден з тим. з Умовами та надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для в письмовому вигляді. При оформленні платіжної картки "Кредитка Універсальна" або Картки Gold: пам'ятку Клієнта, що містить в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування та кредитування отримав і ознайомився з її змістом під розпис. Умови та правила надання банківських розміщені на офіційному сайті Приватбанку. Я зобов'язуюсь вимоги виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку". Відповідач особистим підписом засвідчив той факт, що відповідна заява Умовами надання банківських послуг, Правилами надання послуг. Тарифами між Банком становить договір надання банківських послуг. Відносно підписаної заяви Клієнт виявив бажання на отримання послуги від банку у вигляді оформлення платіжної карти. Анкеті-Заяві, яку підписав Клієнт вказано, що він ознайомлений з Правилами надання послуг, які надаються відповідачу в залежності від оформлюваного продукту - у даному випадку це є правила користування платіжною карткою, оскільки предметом договору являється платіжна карта. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом - договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови. Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Доказами видачі кредитних коштів та користування кредитною карткою є: Анкета-Заява від 19.03.2013 р.; розрахунок заборгованості; фото відповідача з карткою; виписка по рахунку. [PERSON] не надано належних доказів щодо не укладення кредитного договору та не отримання кредитної картки, відповідно позовні вимоги Банку є законними та обгрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно визнання договору недійсним. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику, договір укладено з дотриманим положень законодавства, досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. [PERSON], не додав до позову жодного доказу, що під час укладання договору він не розумів умови договору або ж не міг з ними детально ознайомитися. У зв'язку з цим, обставини, на які [PERSON], посилається в своєму зустрічному позові не відповідають дійсності, а позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Будь-яких дій щодо введення [PERSON] в оману при укладенні кредитного договору № б/н від 19.03.2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк", як сторона договору, не вчиняв. [PERSON] добровільно уклав з банком кредитний договір, будь-яких підтверджень в обмеженні його можливості прочитати договір в момент підписання, він не вказав. Крім того посилаються на те, що [PERSON] пропустив строк позовної давності. кредитний договір укладений 19.03.2013 року, а тому з цього часу йому відомо про порушення його правата з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 19.03.2016 року. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом 06.09.2016 року, тобто із пропуском строку позовної давності. ПАТ КБ "ПриватБанк" просить застосувати суд до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, однак його представник [PERSON] надіслала електронною поштою заяву про розгляд справи за відсутності сторони. В даній заяві просила у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі. Позовні вимоги викладені у зустрічному позові [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" задовольнити, а саме правочин № б/н від 19.03.2013 року визнати недійсним. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.03.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, за якими банк надав відповідачу кредит в сумі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та відповідно до умов яких [PERSON] зобов'язався здійснювати погашення заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № б/н від 19.03.2013 року складається із Анкети-заяви позичальника,"Умов надання банківських послуг", "Правил користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку". Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При оформлені кредитної картки відповідач був ознайомлений з тим, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Тарифами банку складає договір, укладений між нею і банком, про що свідчить їйого підпис у заяві. Отже, своїм підписом [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Крім того, як вбачається з виписки по картковому рахунку, наданої представником позивача, [PERSON] користувався кредитним лімітом шляхом отримання готівки, частково погасив кредитну заборгованість 26.09.2013 року в сумі 110,87 гривень. Таким чином, [PERSON], отримуючи кредитні кошти та здійснюючи часткове погашення кредиту, визнавав умови кредитного договору. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи від відповідача та його представника до суду не надходило. Отже, оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено позичальником саме на викладених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується його особистим підписом, останній певний період часу не відмовлявся від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, суд вважає доводи зустрічного позову недоведеними. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В ході розгляду справи [PERSON] та його представником, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не було доведено у встановленому законом порядку тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог та наявності підстав для визнання кредитного договору № б/н від 19.03.2013 року недійсним. Правочин, що оспорюється, відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Таким чином, позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими і не підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог банку за первісним позовом, то слід зазначити наступне. Згідно із п.2.1.1.2.3, п 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг для надання послуг Клієнт дає свою згоду , що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобовязаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, за перевитрачання платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. На підставі п.2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобовязаний у випадках невиконання зобовязань по договору, на вимогу банку виконувати зобовязання по поверненню кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), сплаті винагороди банку. Згідно з п.2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний заплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов і правил надання банківських послуг у разі виникнення прострочених зобовязань за борговими зобовязаннями на суму від 100 гривень, клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів, пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Відповідач [PERSON] вимоги кредитного договору № б/н від 19.03.2013 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує. Станом на 29.02.2016 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 16352,22 гривень, що складається з наступного: 1838,83 гривень - заборгованості за кредитом; 10558,52 гривень - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2700 гривень - заборгованості за пенею та комісією, 500 гривень - штрафу (фіксованої частини); 754,87 гривень - штрафу (процентної складової). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Ні підставі ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інші проценти не встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору № б/н від 19.03.2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», надав відповідачу [PERSON] кредит, проте останній порушив вимоги кредитного договору, не виконав в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, відсотків по ньому. З огляду на викладене вище, позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України -стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з наведеного, враховуючи положення ст. ст. 79, 80 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що у зв'язку із розглядом справи в суді позивач за первісним позовом поніс судові витрати, а саме, сплатив судовий збір у розмірі 1378 гривень, суд стягує вищенаведені витрати у повному обсязі, на користь позивача.

Outcome: approved