Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційний Банк «Дельта» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 001-20137-160708 від 16.07.2008 року, зі сплатою 0,01% річних та зі сплатою кредитної заборгованості в розмірі 2,5% в місяць. Зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідачем належним чином не виконувалися, у зв'язку з чим, станом на 10.04.2015 року за кредитним договором утворилась заборгованість в загальному розмірі 3578,26грн., яка складається з заборгованості за сумою кредита -2078,08 грн., заборгованість за відсотками-0,18грн.,заборгованість за комісіями-1500грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як було встановлено, 16.07.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 001-20137-160708, згідно якого останньому були надані кредитні кошти у розмірі 2500грн., зі сплатою 0,01% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше ніж 15.07.2010року. Позивачем надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідно до якого, відповідачем були порушені умов договору, в частині сплати заборгованості за кредитним договором, останній платіж було вчинено 17.11.2008 року,у зв'язку з чим станом на 10.04.2015 року має заборгованість за кредитом в сумі 3578,26грн., з яких 2078,08 грн.- заборгованість за кредитом; 0,18 грн.- заборгованість за відсотками, 1500 грн. - заборгованість по комісії . Статтею 509 Цивільного кодексу України надано визначення зобов'язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статею 629 ЦК України встановлено принцип презумпції обов'язковості виконання договору його сторонами. За загальними умовами виконання зобов'язання, встановленими ст.526 ЦК України, воно має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст.611 ЦК України, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України). У відповідності до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі, неустойкою(штрафом, пенею), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Разом з тим, відповідно до п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. № 5, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Судом встановлено, що позивач надав відповідачу строковий кредит з кінцевим строком повернення - 15.07.2010 р. включно, останній платіж був вчинено позичальником 17.11.2008 року. Тобто, з урахуванням п.7 ч.13 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також ст.257 ЦК України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, строк, коли позивач як кредитодавець мав право звернутися з цим позовом про повернення споживчого кредиту, сплив . Але цей позов було подано до суду 29.04.2015р. Таким чином, проаналізувавши наявні у справі докази та вищевказані правові норми, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки суд повинен застосувати до них позовну давність незалежно від заяви сторони у спорі. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed