Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

17 серпня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] [INFO] про позбавлення батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] [INFO] народження. В обґрунтування позову посилається на наступні підстави: так, з 08.06.2013 року по 13.01.2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який згодом був розірваний на підставі рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 13.01.2016 року. Фактичні шлюбні відносини припинені з 15.06.2015 року. Від сумісного проживання з відповідачем [INFO] народився син [PERSON], який проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. З моменту розлучення і до тепер [PERSON], будучи батьком дитини, від участі у його вихованні та утриманні усунувся, не піклується про його фізичний і духовний стан, не цікавить його духовним і фізичним станом. Позивачка зазначає, що відповідач, не зважаючи на те, що з нього за рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 13.01.2016 року стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 750,00грн.на утримання малолітньої дитини, аліменти не сплачує і продовжує ухилятися від виконання батьківських обов*язків. Тому, на думку позивачки, відповідач не бажає виконувати свої батьківські обов*язки. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини у добровільному порядку не приймає, хоча не звільнений від цього обов*язку. Крім того, позивачка [PERSON] зазначає, що у присутності малолітнього сина, відповідач [PERSON] неодноразово бив її, протягом тривалого часу у присутності малолітньої дитини влаштовував у будинку хуліганські прояви. По причині вказаних обставин малолітня дитина боїться батька. Тим самим, на думку позивачки, відповідач своєю поведінкою негативно впливає на моральне виховання сина, і тому, на думку позивачки, не є авторитетом для сина. Дитина не отримує від свого батька уваги, так як той не бажає спілкуватися з дитиною навіть нетривалий час. В судове засідання позивачка [PERSON] не прибула, спрямувала до суду заяву щодо розгляду справи в її відсутність та надала згоду щодо ухвалення заочного рішення суду ( а.с. 12, 98 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на сайті судової влади ( а.с. 94). Третя особа - представник органу опіки та піклування Приазовської райдержадміністрації, в судове засідання не прибув, будучи належним чином сповіщеним про день і час розгляду справи (а.с. 93). Третя особа - представник служба у справах дітей Приазовської районної державної адміністрації в судове засідання не прибув, будучи належним чином сповіщеним про день і час розгляду справи (а.с. 92). Суд, за згодою позивача, прийняв рішення про заочний розгляд цивільної справи на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст..ст.157,169,224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини: сторони перебували у шлюбі , який був зареєстрований 08.06.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоазовського районного управління юстиції у Донецькій області , актовий запис № 42, який згодом був розірваний за рішенням Приазовського районного суду Запорізької області 13.01.2016 року (а.с.6). Від сумісного проживання , сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] [INFO] народження і згідно свідоцтва про народження [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] [INFO] (а.с. 9). Рішенням Приазовського Районного суду Запорізької області від 13 січня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі 750,00грн. (сімсот п*ятдесят гривень 00 копійк). (а.с. 10 ). За висновком органу опіки та піклування Приазовської районної державної адміністрації (а.с. 100) орган опіки та піклування позбавлений можливості надати відповідний висновок суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітнього сина [PERSON] [INFO] народження, а тому розгляд даного питання відніс на розсуд суду. Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини висвітлені у ст. 150 Сімейного кодексу України. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини, фізичні покарання дитини, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. 21 лютого 1990 року Україна підписала, а 27 лютого 1991 року ратифікувала Конвенцію Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року. В статті 3 цієї Конвенції проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. (статті 9 Конвенції). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як зазначив Суд у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" ([ВП], заява N 41615/07, ЄСПЛ 2010 року: Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім'ю [рішення у справі "Гнахоре проти Франції", заява N 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-IX]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини", [ВП], заява N 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі "Марсалек проти Чехії", заява N 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)". З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Пунктом 16 Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.2ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позивачка стверджує, що відповідач не приймає участі в вихованні малолітнього сина [PERSON] [INFO], не піклується про нього, не забезпечує його матеріальні потреби, не виявляє ніякого інтересу до сина, не зустрічається та не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Орган опіки та піклування при Приазовській районній державній адміністрації позбавлений можливості надати відповідний висновок суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітнього сина малолітнього [PERSON] [INFO] народження через відсутність об8Єктивних даних щодо батька малолітнього [PERSON] [INFO] - [PERSON] Частиною 1 статті 153 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України). Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачка , на порушення вимог процесуального закону, належним чином не надала суду даних, що мають значення для справи і свідчать на її користь. Жодних доказів на підтвердження своєї вимоги, якими могли бути характеристика за місцем проживання та місцем роботи відповідача, відомості про те, що відповідач притягався до адміністративної відповідальності за протиправну поведінку стосовно неї та малолітньої дитини , відомості про те, що відповідач має можливість спілкуватися з дитиною, приймати участь у її вихованні, сплачувати аліменти, однак свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов*язків. Посилання позивачки щодо несплати батьком дитини аліментів на утримання дитини, не є таким що тягне за собою відповідальність у вигляді позбавлення батьківських прав. Крім того, із долученого до матеріалів цивільної справи рішення Приазовського районного суду щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини від 13 січня 2016 року увалено заочно. Відомості , що виконавчий лист щодо стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої дитини аліментів, прийнятті до виконання відповідним відділом Державної виконавчої служби, що платник аліментів повідомлявся про необхідність виконання рішення суду,але нехтує його виконанням , відсутні. Посилання позивачки, що відповідач застосовував до неї фізичне насильство на очах малолітньої дитини і тим самим психічно травмував малолітню дитину, також не підтверджено жодним доказом. Відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування при Приазовській районній державній адміністрації фактично висновок не склав ( а.с.100) через відсутність обґрунтованих доказів з зазначенням підстав щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] [INFO]. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено ухилення відповідача від виховання дитини свідомого нехтування ним батьківськими обов*язками та жорстокого поводження з матір*ю дитини на очах малолітньої дитини. Наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини , ще не є підставою для позбавлення його батьківських прав,а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] Відповідно до ст..10 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з*ясуванню обставин справи: роз*ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов*язкі, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачка не сплатила судовий збір, хоча повинна була його сплатити у розмірі 551,20 грн. у відповідності до п.1 ст.4. Закону України «Про судовий збір» за яким з позовної заяви немайнового характеру , яка подана фізичною особою, судовий збір складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата встановлена у сумі 1378,00грн. Дані, що позивачка є особою, на яку поширюються пільги щодо сплати судового збору , які передбачено Законом України «Про судовий збір», матеріали цивільної справи не містять як і не містять заяви позивачки щодо звільнення її від сплати судового збору з об*єктивних причин. Тому, у відповідності до ст..88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 551,20 грн.(п*ятсот п*ятдесят одна гривня 20 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: approved