Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства "Сніжнеміськспецтранс" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що з 24 жовтня 2008 року вона працювала на посаді бухгалтера КП "Сніжнеміськспецтранс". Наказом від 29.11.2013 року № 88-к вона була звільнена з посади за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. На момент зільнення заборгованість по заробітній платі, що склалася, їй не була виплачена. На день звільнення відповідач нарахував їй заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку, однак сплатити її в наслідок відсутності грошових коштів відмовився. Остаточні розрахунку по заробітній платі були проведені лише 14.01.2014 року, тому просить суд стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної середньої заробітної плати, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 29.11.2013 року по день винесення рішення судом та просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Позивачка, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з*явилася. До початку судового засідання надала письмову заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягає. Представник позивачки, що діє на підставі договору про правову допомогу від 27.01.2014 року, [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав вимоги, викладені в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності від 20.02.2014 року, Мальнєв О.М. позов визнав частково, дав пояснення аналогічні викладеним у запереченні проти позову, згідно до якого КП "Сніжнеміськспецтранс" заперечує проти позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими. Вважає, що копія наказу про звільнення, яку надала до суду позивачка в якості доказу, не містить підпису директора. Крім того, позивачка не надала до суду жодного доказу, що невиплати належних їй сум у строки, передбачені законом, були саме з вини власника, або уповноваженого ним органу. Сума моральної шкоди також є небгрунтованою та не підтверджена будь-якими доказами. Вивчивши письмові пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази на обґрунтування та спростування позовних вимог, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] дійсно, згідно наказу Комунального підприємства "Сніжнеміськспецтранс" № 54-к від 24.10.2008 року була прийнята на посаду бухгалтера КП "Сніжнеміськспецтранс" з іспитовим строком на два місяці. Наказом 66-к від 23.12.2008 року була зарахована до штату Комунального підприємства "Сніжнеміськспецтранс" бухгалтером. Даний факт підтверджується записом в трудовій книжці [PERSON] (а.с.5). Згідно наказу КП "Сніжнеміськспецтранс" № 88-к від 29.11.2013 року бухгалтера [PERSON] було звільнено з посади за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (а.с.5-6) та копією наказу № 88-к від 29.11.2013 року (а.с. 7). На момент зільнення заборгованість по заробітній платі, що склалася, позивачці не була виплачена. Остаточні розрахунку по заробітній платі були проведені лише 16.01.2014 року, що підтверджується довідкою КП "Сніжнеміськспецтранс" (а.с. 25). Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені, не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, установа, підприємство повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми , в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідності передбаченої ст.117 КЗ п П України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Позивач просить стягнути 14523 грн. 84 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.11.2013 року по 16.01.2014 р., за 82 робочих дня, з урахуванням середньоденної заробітної плати 177 грн. 12 коп., яку сторони не оспорюють та що підтверджується довідкою КП "Сніжнеміськспецтранс" (а.с. 25). При таких обставинах позовні вимоги позивача підлягають задоволені в частині стягення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Втім, суд вважає необхідним задовольнити вимоги в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі 9 298, 80 грн. зі слідуючих підстав. Так, згідно з ч. 3 ст. 38, ст. 44 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При припиненні трудового договору з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менш тримісячного середнього заробітку. При звільненні з вказаної підстави відповідач не нарахував вихідну допомогу. Згідно постанови KM України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року відповідачем зроблено розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, так середньоденна заробітна плата позивача складає 177 грн. 12 коп. Суперечки по сумі боргу немає. Розмір вихідної допомоги, яку відповідач повинен був сплатити позивачці при звільненні складає 9 298 грн. 80 коп. з розрахунку 30 робочих дні (22 дня грудня, 8 днів січня), що підтверджується розрахунком КП "Сніжнеміськспецтранс" (а.с. 26). До теперішнього часу вихідна допомога позивачці не сплачена, тому сума 9 298, 80 грн. підлягає стягненню на користь позивача. З огляду на вимоги ч.1 ст.11 ЦПК України, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення вихідної допомоги. Пленум Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до ст. 23 ЦК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. На підставі ст. 237-1 КЗпП України позивач має право на стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки через несвоєчасне отримання заробітної плати він ніс моральні переживання. При визначені розміру такої шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, їх тривалість, розмір заборгованості, інші конкретні обставини справи, вимоги розумності і справедливості, та вважає справедливою та співрозмірною сатисфакцію відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. При аналізуванні заперечення відповідача проти позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на те, що копія наказу про звільнення, яку надала до суду позивачка в якості доказу, не містить підпису директора, на ньому стоїть лише надпис «Копія вірна», але невідомо ким, та коли вона завірена, суд не може прийняти до уваги викладені обставини, оскільки вони повинні розглядатися слідчими органами на підставі відповідної заяви та виходять за межі розгляду даного позову. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стороні, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial