Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 22 листопада 2019 року звернулася [PERSON] з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Соборна районна у місті Дніпрі ради, комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталія Миколаївна про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтв, скасування державної реєстрації права власності (т. 1 а.с. 2-13). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20 січня 1988 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська видано орден №46 на вселення в трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка). Особовий рахунок було оформлено на [PERSON] Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року в справі № 201/532/14 визнано [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року скасовано заочне рішення суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року. В подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року в справі № 201/532/14, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] треті особи - Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] . В задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] - відмовлено. Допущено поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 03 березня 2014р. головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] . Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень - задовольнити частково. Вселено [PERSON] в кв. [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. За життя в спірну квартиру він прописав свою сестру [PERSON] , яка перешкоджала позивачу потрапити до квартири в зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду з позовом про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням шляхом скасування реєстрації в квартирі. 13 листопада 2019 року представником [PERSON] в судовому засіданні при слухання даної справи № 201/14065/18 було приєднано свідоцтво про право власності на спірну квартиру виданого Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради 17 вересня 2014 року [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді спірної квартири, яку прийняли: [PERSON] (онук) Ѕ частки, на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер 672, видане 11 липня 2019 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. ; номер запису про право власності 32355373; [PERSON] (онука) Ѕ частки, на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер 675, видане 11 липня 2019 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. ; номер запису про право власності 32355465. Про дані обставини їй стало відомо також в судовому засіданні при розгляді справи № 201/14065/18. Позовні вимоги стосовно визнання приватизації спірної квартири незаконною та визнання незаконним та скасувати свідоцтво про право власності за [PERSON] , обгрунтовує тим, що [PERSON] скориставшись, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року у справі 201/532/14 її було знято з реєстрації одноособова протиправно приватизував квартиру. Пославшись на вимоги ст. ст. 328, 345, 1301 ЦК України ст.ст. 9,71,64 ЖК УРСР , а також на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , Закон України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просила суд: ?Визнати приватизацію квартири [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] [INFO] недійсною; ?Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності [PERSON] , [INFO] , на квартиру [ADDRESS] ; ?Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 липня 2019р., в якому видавником зазначений приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталія Миколаївна, зареєстровано в реєстрі за № 672, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , успадкував після померлого [INFO] . [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] ?Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 липня 2019р., в якому видавником зазначений приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталія Миколаївна, зареєстровано в реєстрі за № 675, згідно з яким - [PERSON] , [INFO] , успадкувала після померлого [INFO] . [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] ; ?Скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: [NUMBER] ; номер запису про право власності: 32355373, дата, час державної реєстрації: 11 липня 2019 15:42:44; державний реєстратор: приватний нотаріус Пилипенко Наталія Миколаївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 672, виданий 11 липня 2019, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47737846 від 11 липня 2019 15:56:16, приватний нотаріус Пилипенко Наталія Миколаївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.; форма власності: приватна; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки: 1/2; власники: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 02 вересня 1997, видавник: Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, країна громадянства: Україна.; ?Скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності на 1/2 частку нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: [NUMBER] ; номер запису про право власності: 32355465; дата, час державної реєстрації: 11 липня 2019 15:42:44; державний реєстратор: приватний нотаріус Пилипенко Наталія Миколаївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 675, виданий 11 липня 2019, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. індексний номер: 47737846 від 11 липня2019 15:56:16, приватний нотаріус Пилипенко Наталія Миколаївна;, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл. І форма власності: приватна; вид спільної власності: спільна часткова; розмір частки: 1/2 власники: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] виданий 18 лютого 2013, видавник: Жовтневим РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України Дніпропетровській області, країна громадянства: Україна. ?Стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] судовий збір на мою користь у розмірі 4 610,40 грн. (т.1 а.с. 2-13). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 22 листопада 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1а.с. 67) Ухвалою судді від 25 листопада 2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у даній цивільній справі шляхом заборони органам державної реєстрації, державному реєстратору вчиняти будь-які дії реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , та заборонено Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснювати реєстрацію та/або зняття з реєстрації будь-яких осіб за адресою: [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 70-72). 11 грудня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Соборна районна у місті Дніпрі ради, комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтв, скасування державної реєстрації права власності (т. 1 а.с. 76-77). На адресу суду 21 січня 2020 року надійшли письмові заперечення відповідача [PERSON] в яких останній послався на пропуск позивачем строку для пред`явлення позовних та просив застосувати строки позовної давності до вимог про визнання приватизації недійсною та скасування свідоцтв про право власності на житло, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності. Так, позивач зазначає, що про приватизацію спірної квартири вона дізналася під час розгляду справи № 201/14065/18 , а саме 13 листопада 2019 року, однак дане твердження не відповідає дійсності, оскільки ще при оскарженні заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року по справі № 201/532/14, вона могла довідатися про факт приватизації спірної квартири. Даним рішенням було встановлено, що особовий рахунок [PERSON] перереєстрував на себе, окрім того в процесі судових розглядів цивільних справ за участю [PERSON] , було встановлено, що остання періодично проживала в спірній квартирі, отримувала рахунки про сплату комунальних послуг, а тому не могла не бути обізнаною що власником спірної квартири був [PERSON] , а отже позивач ще з 2014 року могла дізнатися про порушення своїх прав. В обгрунтування відмови позовних вимог зазначив, що [PERSON] 20 січня 1988 року було видано спірну квартиру на склад сім`ї [PERSON] , [PERSON] , 12 березня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розірвано. 03 березня 2014 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою. Рішення набрало чинності 14 березня 2014 року 17 вересня 2014 року спірну квартиру було приватизовано [PERSON] , оскільки на момент приватизації він був єдиними законним користувачем указаної квартири, спільне господарство з [PERSON] не вів, а тому не потрібно було отримувати її згоди, а тому жодним чином не порушував прав [PERSON] .. При здійсненні приватизації [PERSON] подав повний пакет документів передбачений чинним законодавством. Отже [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі та у спосіб передбачений законом. Посилання позивача на скасування свідоцтва про право на спадщину є безпідставним, оскільки на момент отримання свідоцтва про право на спадщину, майно на законних підставах належало спадкодавцю (т. 1 а.с. 97-106) Аналогічні заперечення стосовно позовних вимог надала й відповідач [PERSON] , які 21 січня 2020 року надійшли до суду (т. 1 а.с. 119-131) 15 січня 2020 року судом винесено ухвалу про витребування доказів, а саме витребувати у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталії Миколаївни ( [ADDRESS] ) належним чином завірену копію спадкової справи № 19/2019 про смерть [INFO] [PERSON] , [INFO] . Витребувати у Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (м.Дніпро, вул. Воскресенська, 16) належним чином завірену копію приватизаційної справи щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 17 вересня 2014 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. (т. 1 а.с. 146-147) 30 січня та 11 лютого 2020 витребуванні документи надійшли до суду (т. 1 а.с. 160- 231). 28 лютого 2020 року представником позивача надано відповідь на відзив та на заяву про застосування строків позовної давності в якій зазначено Що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2015 року поновлено її реєстрацію в квартирі та вселено, рішення набрало чинності та ніким не скасовано. [PERSON] скасувавши реєстрацію [PERSON] скориставця та одноособово приватизував спірну квартиру, штучно усунувши позивачку від участі у приватизації квартири порушивши її житлові права. Решта позовних вимог позивачки є похідними від визнання приватизації недійсної. (т. 2 а.с. 1-3) 11 березня 2020 року на адресу суду надійшли письмові заперечення [PERSON] , в яких остання зазначила, що твердження позивача, що на момент приватизації квартири була прописана [PERSON] не відповідає дійсності , оскільки довідка яку надавав [PERSON] про склад сім`ї для приватизації № 14427 про склад сім`ї від 08 серпня 2014 року , а [PERSON] була прописана в спірній квартирі 11 вересня 2014 року та приватизація вчинена 17 вересня 2014 року. Розпорядження про приватизацію також від 17 вересня 2014 року. Отже на момент подачі документів для приватизації єдиним зареєстрованим у квартирі був саме [PERSON] . Факт приїзду позивачки до України та періодичного проживання її в квартирі підтверджується довідкою наданою Державною прикордонною службою від 06 квітня 2015 року на запит Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відповідно до якого [PERSON] у період з 2011 року по 2015 ріку п`ять разів виїздила з території України до Риму та п`ять разів поверталась до України з Риму. Дана довідка спростовує факт постійного знаходження позивачки на території Італії. Посилання позивачки на необізнаність про переоформлення особового рахунку спростовується тим, що як зазначала сама позивачка вона неодноразово сплачувала за комунальні послуги в спірній квартирі , а тому не могла не знати про переоформлення особового рахунку (т. 2 а.с. 31-34). Аналогічні додаткові заперечення на позовну заяву надав 11 березня 2020 року [PERSON] (т. 2 а..с 47-50) Ухвалою суду від 17 березня 2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду (т. 2 а.с.68-69) Департаментом житлового господарства 19 травня 2020 року було надано суду письмові заперечення в яких останні зазначили, що відповідно до Положення про передачу квартири у власність громадян, затвердженого наказом 16 грудня 2009 року № 396 передача займаних квартири, жилих приміщень, у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюються у приватну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках, жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх , за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням повноважного власника. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 14 березня 2014 року рішення набрало чинності. На момент приватизації квартири [PERSON] був єдиним законним користувачем квартири , та діючи до вимог чинного законодавства, в рамках закону , приватизував спірну квартиру. На час приватизації квартири її мешканцями - особами, що проживали у ній на час приватизації та мали право на приватизацію в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» був лише [PERSON] , в свою чергу [PERSON] в коло таких осіб не входила, оскільки відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська була визнана такою що втратила право на користування житловим приміщенням (т. 2 а.с.103-106). Представник позивача в судове засідання не з`явився надав заяву про слухання справи за його відсутності позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи за їх відсутності, просила застосувати строки позовної давності. Представник Департаменту житлового господарства надав заяву в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровської нотаріального округу Пилипенко Н.М. в судове засідання не з`явилася надала заяву про слухання справи за її відсутності Треті особи Соборна районна у місті Дніпрі рада та Комунальне підприємство «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з`явилися, заяв та клопотань на адресу суду не надавали. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 20 січня 1988 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська видано орден №46 на вселення в трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка). (т. 1 а.с. 25) Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року в справі № 201/532/14 визнано [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 27-28) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року скасовано заочне рішення суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року (т. 1 а.с.31-32). Згідно довідки про склад сім`ї та місце реєстрації № 20317 від 28 жовтня 2014 року в кв. 20 яка розташована в м. Дніпрі, пр. Героїв буд 10 зареєстровані дві особи [PERSON] та [PERSON] (зареєстрована з 11 вересня 2014 року ) (т. 1 а.с. 34) В подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року в справі № 201/532/14, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] треті особи - Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] . В задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] - відмовлено. Допущено поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 03 березня 2014р. головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] . Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень - задовольнити частково. Вселено [PERSON] в кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 35-40). Як вбачається з довідки про склад сім`ї та місце реєстрації № 11159 від 19 квітня 2016 року в спірній квартирі зареєстровані [PERSON] з 02 лютого 1988 року та [PERSON] з 11 вересня 2014 року ( т. 1 а.с. 45 ) [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 46) В грудні 2018 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку та стягнення витрат (т. 1 а.с.49) Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 11 листопада 2019 рік право власності на Ѕ частину спірної квартири зареєстровано приватним нотаріусом Пилипенко Н.М., Дніпропетровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер 672 виданий 11 липня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. за [PERSON] та Ѕ частина спірної квартири зареєстровано приватним нотаріусом Пилипенко Н.М., Дніпропетровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер 675 виданий 11 липня 2019 року, видавник : приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. за [PERSON] (т. 1 а.с 54-62). Відповідно до довідки № 1889 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 04 березня 2019 року в кв. 20 яка розташована за адресою м. Дніпро, пр. Героїв, буд. 10 зареєстровані [PERSON] з 02 лютого1988 року знято з реєстрації 22 січня 2019, помер [INFO] ; [PERSON] зареєстрована з 16 жовтня 2015 року; [PERSON] зареєстрована з 11 вересня 2014 року (т. 1, а.с. 63). Стаття 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. За приписами норм Закону України «Про приватизцію державного житлового фонду» ст. 8 приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. (ст. 5 Закону) Нормами ст. 65-1 ЖК України передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Виходячи з аналізу зазначених норм закону, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за яким зберігається право на житло, яка оформлюється спільної заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. У випадку коли хтось з членів сім`ї, який має право користування жилим приміщенням не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, а також за наявності розбіжностей між повнолітніми членами сім`ї щодо уповноваженої особи, таке жиле приміщення не можу бути приватизоване. Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 закону України «Про приватизацію житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. Відповідно до Положення про передачу квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом 16.12.2009р. №396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у (гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими вберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до вимог абзацу 1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно ч.1 ст.8 цього ж Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 4 ст. 8 Закону передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Частиною 3 ст. 8 Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. За частиною 2 ст.8 зазначеного Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх яленів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, Кімнаті в гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири, будинку, кімнати гуртожитку. Згідно із ч. 1|ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Отже, зі змісту ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що органи приватизації на підставі заяви громадянина приймають рішення про приватизацію, згідно з яким житло передається у приватну власність. Така передача житла у власність громадян оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації та не потребує нотаріального посвідчення, а зазначене свідчить про те, що Закон передбачає, по-перше, наявність волі громадянина на приватизацію житла; по-друге, прийняття відповідного рішення органом приватизації, який у конкретних правовідносинах впроваджує волю держави, що виражена в Законі. При цьому, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком обмежень, що встановлені для приватизації деяких категорій житла (квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, тощо), тому лише громадянин може як Відмовитись, так погодитись на приватизацію найманого ним житла з державного житлового фонду. Його контрагенти - державні приватизаційні органи - у разі виявлення відповідної волі громадянина щодо приватизації житла мають лише обов`язок здійснити оформлення необхідних приватизаційних документів та, за малим винятком що стосується обмеження на приватизацію деяких категорій житла, не можуть відмовити у приватизації. Так, [PERSON] звернувся з заявою до управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про передачу кв. [ADDRESS] в приватну власність (т. 1 а.с. 212). До заяви було долучено довідку про склад сім`ї № 14427 від 08 серпня 2014 року та № 12222 від 03 липня 2014 відповідно до яких в спірній квартирі прописано лише одну особу [PERSON] . Документ, що підтверджує право на пільгове безоплатне одержання у власність житла отримання на право. Довідка КП ДМБТІ , копія ордеру, довідка про те, що 25 квітня 2014 року [PERSON] знята з реєстрації за вказаною адресою (т. 1, а.с. 213-230). 17 вересня 2014 року управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради видано розпорядження на приватизацію кв. [ADDRESS] . (т. 1 а.с.210) З вищенаведеного вбачається, що [PERSON] для приватизації спірної квартири було зібрано повний пакет документів та подано до органу приватизації, окрім того згідно наданих доказів на момент приватизації спірної квартири [PERSON] був єдиною особою яка проживала, користувалася та була зареєстрована у спірній квартирі. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про визнання [PERSON] такою що втратила право користування спірною квартирою було скасоване лише 13 жовтня 2014 року та поновлено її реєстрацію рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року , а зареєстрована в спірній квартирі 16 жовтня 2015 року. Отже, на момент здійснення приватизації квартири, [PERSON] та уповноважені органи на приватизацію житла, діяли в рамках чинного законодавства. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше,- як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними В принципами, міжнародного права. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За вимогами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Наведене свідчить, що [PERSON] набув право власності на оспорювану квартиру на підставі та у спосіб передбачений чиним законодавством України, що підтверджується ордером на житлове приміщення від 20.01.1988 року №46, розпорядженням №1/46-14 від 17 вересня 2014 року, та свідоцтвом про право власності на житло від 17.09.2014 року. Нормами статей 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. [PERSON] та [PERSON] є законними спадкоємцями, які мали право на спадкування за законом, та набули право власності на оскаржувану квартиру у передбачений законодавством спосіб. Стосовно заяви відповідачів про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ). Відповідно до ст. 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ). Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18). Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності; захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем позов не доведений, суд не вважає за доцільне застосовувати строки позовної давності, та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог по суті. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: dismissed