Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач в особі представника звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вищезазначеною позовною заявою мотивуючи тим, що відповідач [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ України з 08.08.2011 року по 25.05.2012 року та у 2011 році був зарахований курсантом 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" до Одеського державного університету внутрішніх справ (ОДУВС), був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання та присвоєно звання "рядовий міліції" про що свідчить витяг з наказу ОДУВС від 08.08.2011 № 136 о/с. Вказує, що між ОДУВС з одного боку, з іншої сторони, та відповідачем був укладений договір про підготовку фахівця в ОДУВС. Згідно з п. 2.1. вищезазначеного договору ОДУВС зобов'язався забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно - правовими актами МВС України, працевлаштування випускника (згідно з персональним розподілом) після закінчення повного курсу навчання та одержання відповідної кваліфікації. Відповідач, як особа, яка навчається, в свою чергу, згідно з п.2.3. даного договору зобов'язалась виконувати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості та освітньо-кваліфікаційного рівня, сумлінно ставитися до навчання, оволодіти теоретичними знаннями і практичними навичками, сучасними методами роботи з обраної спеціальності, не допускати порушень службової та навчальної дисципліни, складати іспити, заліки, проходити практику та стажування, передбачені навчальними планами і програмами, виконувати навчально-методичні вимоги науково-педагогічного складу, виконувати правила внутрішнього розпорядку університету, дотримуватися вимог законодавства України та нормативно-правових актів з питань проходження служби в ОВС. Звертає увагу суду на те, що 24.05.2012 року курсант 1-го курсу [PERSON] звернувся до керівництва університету з рапортом про звільнення за власним бажанням та відповідно до наказу ОДУВС від 25.05.2012 року № 54 о/с останнього було відрахований з університету за власним бажанням та звільнено з органів внутрішніх справ України, у зв'язку з чим не виконав п.п. 2.3.1, 2.3.2., 2.3.6 п. 2.3. умов договору, а також порушив п.3, в якому передбачені підстави на відшкодування витрат на підготовку, а саме дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладів МВС Україні у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушення нею дисципліни. Відповідно до "Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313 відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі. який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. 11.03.2015 року листом №07-45/250 від 26.02.2015, що надійшов від Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», Одеська дирекція Поштамт-ЦПЗ №1, відповідача було повідомлено, що починаючи з 27.03.2014 року пошта з материкової частини України, кримською стороною не приймається та повертається у зворотному напрямку, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості направити поштове повідомлення на зареєстровану адресу проживання [PERSON] з пропозицією про добровільне відшкодування витрат. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки на дату 11.03.2015, відповідач добровільно не відшкодував витрати на утримання у вищому навчальному закладі у розмірі 22 290,08 грн., був змушений звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання 27.01.2016 року представник позивача не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак подав до суду заяву, в якій позов підтримав та просив його задоволити повністю з підстав, зазначених у ньому, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про можливість проводити розгляд справи у його відсутності на підставі доказів, долучених до матеріалі справи. Відповідач свого права на участь не використав, у судове засідання не з'явився, як вбачається з матеріалів справи, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому суд з урахуванням положення п. 5 ст. 74, ст. 224 ЦПК України та заяви представника позивача, в якій він не заперечував проти такого розгляду справи, приходить до висновку про можливість слухати справу у його відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до вимог Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію" та наказу МВС від 14 травня 2007 року № 150 "Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України", проходив службу в органах внутрішніх справ України з 08.08.2011 по 25.05.2012. У 2011 році був зарахований курсантом 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" до ОДУВС, був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання та присвоєно звання "рядовий міліції", що підтверджується витягом з наказу ОДУВС від 08.08.2011 № 136 о/с (а.с.9). Відповідно до Указу Президента України № 77/96 від 23.01.1996 року "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992 "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням", наказу МВС України від 14.05.2037 року № 150 "Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України" між ОДУВС та відповідачем [PERSON] було укладено договір про підготовку фахівця в ОДУВС (а.с.11-12). Згідно з п. 2.1. вищезазначеного договору позивач зобов'язався забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно - правовими актами МВС України, працевлаштування випускника (згідно з персональним розподілом) після закінчення повного курсу навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідач, як особа, яка навчається, в свою чергу, згідно з п. 2.3. даного договору зобов'язався виконувати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості та освітньо-кваліфікаційного рівня, сумлінно ставитися до навчання, оволодіти теоретичними знаннями і практичними навичками, сучасними методами роботи з обраної спеціальності, не допускати порушень службової та навчальної дисципліни, складати іспити, заліки, проходити практику та стажування, передбачені навчальними планами і програмами, виконувати навчально-методичні вимоги науково-педагогічного складу, виконувати правила внутрішнього розпорядку університету, дотримуватися вимог законодавства України та нормативно-правових актів з питань проходження служби в ОВС. Як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2012 курсант 1-го курсу - відповідач [PERSON] звернувся до керівництва університету з рапортом про звільнення за власним бажанням (а.с.13) та відповідно до наказу ОДУВС від 25.05.2012 № 54 о/с (а.с.10) останній був відрахований з університету за власним бажанням та звільнений з органів внутрішніх справ України. Таким чином відповідач не виконав умови вищезазначеного договору, а саме п.п.2.3.1, 2.3.2., 2.3.6, п.2.3., а також порушив п.3, в якому передбачені підстави на відшкодування витрат на підготовку, а саме - у разі дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладів МВС Україні у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушення нею дисципліни. Відповідно до "Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. Крім того, слід зазначити, що згідно частини 7 статті 18 ЗУ «Про міліцію», у разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Судом встановлено, що 11.03.2015 року позивачем було направлено відповідачу лист №07-45/250 від 26.02.2015 року, що надійшов від Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» Одеська дирекція Поштамт-ЦПЗ №1, було повідомлено, що починаючи з 27.03.2014 року пошта з материкової частини України, кримською стороною не приймається та повертається у зворотньому напрямку (а.с.8). Згідно ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У відповідності до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідач, звільнившись з органів внутрішніх справ за власним бажанням, в односторонньому порядку порушив умови укладеного між сторонами договору, хоча під час навчання був забезпечений теоретичною та практичною підготовкою фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України та після проходження навчання він отримав відповідний диплом, тобто позивач зі свого боку договірні зобов'язання виконав у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. В зв'язку з вищевикладеним та враховуючи те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, умови договору не виконав, та не бажає добровільно відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його навчанням у ОДУВС, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] вартості навчання у розмірі 22 290 гривень 08 копійок підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони є обґрунтованими та доведеними належними доказами. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 525, 599, 610 ЦК України, умов договору № Кв-483 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ від 28.11.07р. та

Outcome: approved