Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони по справі з 31.10.1996 року по 14.07.2014 рік перебували у шлюбі. Під час спільного проживання ними було придбано незавершене будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , яке було завершено сторонами. Після розірвання шлюбу, 14.07.2014 року, сторони продовжували проживати разом в різних місцях, з 08.04.2015 року позивач зареєстрований у спірному будинку. У 2013 році сторонами створено Фермерське господарство «Ягоди Волині», задля здійснення підприємницької діяльності ФГ «Ягоди Волині» позивачем позичено кошти в ряду фізичних осіб на довготривалий термін. У 2016 році фінансовий стан ФГ «Ягоди Волині» погіршився, у нього виникли проблеми з виконанням боргових зобов`язань перед кредиторами, які наполягали на поверненні боргів та погрожували зверненням до суду та примусовому стягненню боргів. З метою уникнення стягнень за рахунок нерухомого майна - житлового будинку по [ADDRESS] сторонами вирішено здійснити переоформлення вказаного будинку на відповідача, яка не являлася боржником шляхом оформлення договорів дарування частини будинку та частини земельної ділянки на якій він розміщений. На виконання вище вказаного, сторонами укладено договір дарування частини будинку від 28.09.2016 року зареєстрований за №1540 та договір дарування частини земельної ділянки від 28.09.2016 року зареєстрований за №1542 державними нотаріусом Іваничівської ДНК Кононенко Л.С . Ствердив, що у сторін був відсутній намір створити юридичні наслідки на момент укладення договорів дарування, зокрема перехід права власності та припинення права володіння та користування будинком позивачем на момент його вчинення, а договори мали на меті приховати справжні наміри учасників правочину - уникнути стягнення за рахунок будинку. Відсутність намірів створити юридичні наслідки на момент вчинення спірних договорів доводиться тим фактом, що він продовжував володіти та користуватися будинком, проводив у ньому ремонт, доглядав за будинком, здійснював у ньому підприємницьку діяльність, зберігав особисті речі. У 2018 році відносини між сторонами погіршилися, вони почали проживати окремо, він залишився у будинку, а відповідачка пішла проживати до своїх батьків. Кредитори дізнавшись про відчуження ним частки на будинок почали вимагати повернення боргів і відповідач усвідомлюючи фіктивність договорів дарування, з врахуванням неможливості спільного проживання сторін, погодилася в рахунок передачі їй прав на частину будинку та земельної ділянки під ним, взяла на себе боргові зобов`язання позивача написавши в жовтні 2018 року відповідні боргові розписки кредиторам позивача. Вказав на те, що в січні 2019 року відповідач в порушення домовленостей щодо будинку звернулася до Іваничівського районного суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зняття його з реєстрації у спірному будинку. Враховуючи наведене вище вважає, що договори дарування від 28.09.2016 року є недійсними та просить позов задоволити. Ухвалою від 22.10.2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов у якому вважає вимоги позивача необґрунтованими з огляду на наступне. Ствердила, що дійсно вони з позивачем з 1996 року по 2014 рік перебували у зареєстрованому шлюбі за час якого придбали незавершене будівництво житлового будинку в [ADDRESS] та завершили його будівництво. 14.07.2014 року шлюб між ними було розірвано. Вирішуючи питання розподілу майна подружжя ними було зареєстровано право спільної сумісної власності на будинок в [ADDRESS] , на підставі цих документів позивач зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою з 08.04.2015 року хоча фактично, в тому числі і на момент укладення договорів дарування, там не проживав, оскільки будинок був не придатний для проживання. Позивач тимчасово вселився у будинок влітку 2018 року, коли вона повернулася з Польщі, виселившись із будинку її батьків. Позивач став проживати у будинку, користувався всіма благами, комунальних послуг не оплачував, замінив замки, фактично здійснював їй перешкоди у користуванні будинком, свої дії обґрунтовував тим, що має право користуватися будинком, оскільки зареєстрований у ньому, на неодноразові прохання залишити будинок не реагував, поводив себе неадекватно у зв`язку з чим в січні 2019 року вона звернулася з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та зняття позивача з реєстрації. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 21.05.2019 року позов задоволено та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, постановою Волинського апеляційного суду від 27.08.2019 року рішення залишено без змін. На виконання цього рішення позивач знятий з реєстрації, з настанням холодів позивач добровільно покинув будинок, оскільки він не був придатний до проживання. На даний час їй відомо, що він проживає у м.Нововолинську. Підтвердила, що у 2013 році ними було створено фермерське господарство «Ягоди Волині», було запозичено кошти на його діяльність, оформлено кредитний договір із ПАТ «Приватбанк». Крім цього 08.06.2016 року був виданий наказ №904/10371/15 Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з фермерського господарства «Ягоди Волині» в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості. Вона була керівником цього господарства, тому укладення договорів дарування з метою уникнення стягнень за рахунок нерухомого майна не могло призвести до бажаного позивачем результату і не відповідає дійсності, оскільки за таких обставин вони мали б подарувати своє майно третім особам. У вересні 2016 року позивач запропонував їй добровільно, без жодних умов та застережень подарувати належну йому частину житлового будинку та пообіцяв, що зніметься з реєстрації з цього будинку, про те, що у нього виникли проблеми з кредиторами, які вимагали кошти у 2016 році їй не відомо. Вона заперечує проти твердження позивача, що між ними існувала домовленість переоформити на неї частину будинку та частину земельної ділянки з метою уникнення стягнень з нього за рахунок нерухомого майна. Вона мала намір прийняти в дар частину будинку та земельної ділянки, завершити там ремонт та переїхати туди жити із дітьми, вона мала реальні наміри та волевиявлення стати обдарованим власником. Вище вказані договори дарування посвідчено нотаріально, право її власності зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вона вступила у володіння та користування будинком одразу після реєстрації та набуття права власності. Вона отримала документи, що посвідчують її право власності на будинок та земельну ділянку визначену для його обслуговування, ключі від будинку, технічну документацію, будівельний паспорт та будинкову книгу, зареєструвалася у будинку, користувалася усім будинком, проживала влітку 2017 року. Протягом 2017-2019 років вона, будучи власницею будинку проводила ремонтні роботи у будинку. На момент укладення договорів дарування не існувало жодних обставин на які посилається позивач, боргові розписки у жовтні 2018 року нею були написані під тиском і погрозами як і позивача так і так званих кредиторів. Крім цього вважає, що позивач звернувся із позовом до суду поза межами позовної давності, а саме 30.09.2019 року, тоді як договори дарування було укладено 28.09.2016 року. Просить застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу у позові. Ухвалою від 05.08.2020 року справу прийнято до провадження суддею Федечко М.О. та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою від 21.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позові. Позивач вказав, що підставою для визнання недійсними договорів дарування є та обставина, що такі договори були укладені ним з метою уникнення виконання фінансових зобов`язань, а саме, звернення стягнення на його майно. Під тиском кредиторів він з дружиною прийняв таке рішення, укладені договори були фіктивними, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі. В ході розгляду справи позивач також ствердив, що у них з відповідачем була домовленість згідно якої після укладення договорів дарування остання мала повністю погасити його боргові зобов`язання однак домовленості не дотрималася. Тому вважає, що на цій підставі укладені договори дарування були оплатними, а тому повинні бути визнані судом недійсними. У зв`язку з вказаним, в задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав викладених у відзиві на позов. Ствердила, що після розірвання шлюбу сторони спільно проживали до 2018 року, позивач проживав не у будинку, а у літній кухні. У 2018 році позивача знято з реєстрації у вказаному будинку. Зазначила, що спірні договори дарування позивач укладав добровільно, такі укладені відповідно до вимог закону. Боргові розписки були написані відповідачем у 2018 році під впливом боржників. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки, які містяться в матеріалах справи. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до дублікату договору дарування частин будинку від 28.09.2016 року та дублікату договору дарування частини земельної ділянки від цього ж числа [PERSON] та [PERSON] володіючи на праві спільної сумісної власності житловим будинком [ADDRESS] та земельною ділянкою пл.0,15 га уклали вище вказані договори, які є змішаними цивільно-правовими договорами з елементами договору про визначення часток та договору дарування. ( а.с.6-9). За цими договорами [PERSON] та [PERSON] визначили, що у спільному сумісному майні, що набуте ними у спільну сумісну власність шляхом купівлі-продажу частки кожного із них у праві спільної сумісної власності є рівними, а саме [PERSON] належить Ѕ частка та [PERSON] належить Ѕ частка. Згідно п.1.3 договору дарування частини земельної ділянки [PERSON] обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував, а [PERSON] прийняла у дар Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1500 га кадастровий номер якої 0721155100:01:005:0020 розташовану в селищі Іваничі Іваничівського району Волинської області. Згідно п.1.4 договору дарування частин будинку [PERSON] попередньо визначивши свою частку в спільній сумісній власності передає у власність [PERSON] безоплатно Ѕ частку житлового будинку номер [ADDRESS] . У п.3.1 договору дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.09.2018 року [PERSON] на підставі договорів дарування від 28.09.2016 року є власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та житлового будинку в [ADDRESS] , дата та час державної реєстрації 28.09.2016 року. ( а.с.10-11) Позивач [PERSON] у позові та у вступному слові просив суд визнати недійсними договори дарування від 28.09.2016 року, оскільки, як ствердив такі були укладені ним з метою уникнення стягнення за рахунок його нерухомого майна та на цій підставі є фіктивними. В подальшому стверджував, що укладені договори дарування були оплатними, оскільки у нього з відповідачкою була домовленість згідно якої остання повинна була погасити його боргові зобов`язання після того як він подарує їй частину житлового будинку та земельної ділянки, що остання не зробила. У зв`язку з тим, що мав значні боргові зобов`язання його волевиявлення під час укладення договорів дарування не було вільним та не відповідало його волі. На підтвердження позовних вимог, за клопотанням позивача було допитано свідків по справі. Свідок [PERSON] надав суду покази про те, що у 2012 році позичив позивачу кошти для ведення спільного з відповідачкою бізнесу. Коли прийшов час повертати кошти, такі йому не поверталися. У 2018 році відповідачкою була написана розписка про те, що вона винна йому кошти, це було зроблено з метою щоб розділити борги подружжя. Знає, що позивач подарував колишній дружині будинок, щоб вона розрахувалася з його боргами. На даний час кошти йому не повернуті. Свідок [PERSON] надав суду покази про те, що сторони у справі позичили у нього кошти для ведення спільного бізнесу. Знає про те, що після укладення договору дарування відповідачка повинна була віддати борги позивача, однак цього не зробила. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16. Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України на дату укладення оспорюваного договору дарування право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні договорів дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Після укладення договорів дарування у 2016 році він продовжував проживання у спірному будинку, здійснював там ремонт. На підтвердження цього надав суду повідомлення Горохівського відділу поліції від 12.09.2018 року та 07.09.2018 року згідно яких між сторонами виникали конфлікти , зокрема щодо факту заміни замків у будинку по [ADDRESS] (а.с. 15-16), копію будинкової книги згідно якої місце реєстрації позивача у спірному будинку зареєстровано 08.04.2015 року та знято з реєстрації 10.08.2018 р. (а.с.17-21); копію позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням від 21.01.2019 року (а.с.23-24). Також за клопотанням позивача в судовому засіданні оглянуто матеріали цивільних справ 156/107/19 та 156/1176/18 у яких міститься розписка [PERSON] від 01.01.2012 року згідно якої від взяв у борг у [PERSON] 13000 дол. США та зобов`язується повернути до 01.01.2014 року; розписка [PERSON] від 10.10.2018 року згідно якої вона зобов`язується віддати борг 5000 дол. США при продажі будинку по [ADDRESS] [PERSON] (а.5-6 у справі № 156/107/19; договір позики від 17.06.2014 року згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 8000 дол. США та строк 6 місяців; розписка [PERSON] від 10.10.2018 року згідно якої остання зобов`язується віддати половину боргу в сумі 4000 дол. США від продажу будинку по [ADDRESS] б [PERSON] (а. 6-7 у справі № 156/1176/18). В заперечення позовних вимог відповідачкою надано суду копію касаційної скарги на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11.10.2019 року з якої вбачається, що між сторонами з 2019 року існує спір щодо права позивача на користування спірним будинком. На даний час такий спір перебуває на розгляді в апеляційній інстанції. Також надано копію квитанцій про придбання будівельних матеріалів, як ствердила у відзиві для ремонту спірного будинку. Відповідно до статуту фермерського господарства «Ягоди Волині» що в смт.Іваничі, вул.Жукова, 76б за 2013 рік засновниками фермерського господарства є [PERSON] та [PERSON] , головою фермерського господарства є засновник [PERSON] ( а.с.47-52) На підтвердження того, що відповідачка теж відповідає за борговими зобов`язаннями підприємства «Ягоди Волині» останньою надано суду ухвалу від 09.10.2017 року згідно якої [PERSON] тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання нею своїх боргових зобов`язань. (а.с. 54-55). Проаналізувавши законодавство яке регулює спірні правовідносини суд приходить до висновку, що для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, як і у дарувальника так і у обдарованого. З наданих суду доказів в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність умислу у обдаровуваної [PERSON] на укладення фіктивного правочину. Судом встановлено, що спірні договори нотаріально посвідчені, зареєстровані в реєстрі за №1540 та №1542. Твердження позивача про те, що оспорювані договори не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дії, спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, спростовується тим, що відповідачка маючи намір як власник володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном подала позов про визнання позивача таким, що втратив право на користування будинком, вище вказані договори дарування посвідчено нотаріально, право власності відповідачки зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вона вступила у володіння та користування будинком одразу після реєстрації та набуття права власності. Відповідачка отримала документи, що посвідчують її право власності на будинок та земельну ділянку визначену для його обслуговування, будинкову книгу, зареєструвалася у будинку, вона, будучи власницею будинку проводила ремонтні роботи у будинку про що надала відповідні квитанції. Наявність розписок, що були написані відповідачем у 2018 році не є доказом того, що на час укладення договорів дарування у 2016 році мала умисел на укладення саме фіктивного правочину. В укладених сторонами договорах дарування відсутні будь-які посилання, які б встановлювали відповідачці обов`язок вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового характеру. Крім цього судом встановлено, що відповідачка теж відповідала за борговими зобов`язаннями ФГ «Ягоди Волині», була боржником, а отже існувала можливість звернення стягнення на її майно задля погашення боргу, в тому числі шляхом реалізації набутого за договором дарування будинку та земельної ділянки. Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, судом не встановлено, що під час укладення спірних договорів не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, то відсутні правові підстави для задоволення позову. В судовому засіданні, в тому числі із показів свідків судом встановлено, що дійсно у позивача [PERSON] на момент укладення договорів дарування у 2016 році були боргові зобов`язання згідно договору позики від 17.06.2014 року та розписки від 01.01.2012 року. Як стверджував у позові саме з метою уникнення стягнення за цими боргами уклав договори дарування. З цієї підстави суд вважає за необхідне зазначити наступне. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору, позивач переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на майно, яким він розпорядився за оспорюваним правочином. Частина перша статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим відповідно до частини третьої статі 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - пятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору, поданий позивачем, який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно, крім вище наведеного, не підлягає також задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила. Сплив строку позовної давності про що заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові ( ч.4 ст.267 ЦК України) У відзиві на позов представник відповідача просить суд застосувати строки позовної давності. Згідно з роз`ясненнями викладеними в п.11 Постанови ПВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд об`єктивно дослідивши наявні у справі докази дійшов висновку, що підстави для визнання недійсними договорів дарування відсутні в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed