Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (надалі - «Відповідач 1»), Державної Казначейської служби України (надалі - «Відповідач 2»), третя особа [PERSON] , про визнання незаконними дій головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Батіг В.В. та начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Лавриновича Р.В.; стягнення з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України розмір матеріальної шкоди у 10 500,00 грн. та розмір моральної шкоди, заподіяної незаконними діями в сумі 50000,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання державним виконавцем обов`язків у виконавчому провадженні про стягнення аліментів на користь [PERSON] , невжиття заходів щодо стягнення з боржника [PERSON] аліментів, а також вчинення дій з виконання судового рішення, срорк пред`явлення виконавчого документа на виконання якого минув, Позивачу було завдано матеріальної шкоди (витрати на оплату висновку психолога для дитини та витрати на проведення медичних досліджень Позивача) та моральної шкоди, пов`язаної з приниженням честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушення нормальних життєвих стосунків, соромі від дій державного виконавця, відчуття своєї беззахисності порівняно з представником органу держави. Зазначені матеріальну та моральну шкоду Позивач оцінює у 10 500,00 грн. та 50 000,00 грн. відповідно, і просить стягнути її з держави. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Івано-Франківським міським відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на адресу суду було направлено Відзив на позов у якому представник Відповідача 1 заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову, представник Відповідача 1 у відзиві на позов покликається на відсутність у діях органу державної виконавчої служби порушень прав Позивача, оскільки у рамках відповідних виконавчих проваджень державний виконавець діяв у межах Закону України «Про виконавче провадження». Представник Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні. Крім того, на думку представника Відповідача 1, [PERSON] не надано доказів на підтвердження факту завдання їй матеріальної та моральної шкоди діями державного виконавця чи начальника органу державної виконавчої служби. Відповідач 2 - Державна казначейська служба України, - явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином. Відзиву на позов від Відповідача 2 не надходило. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином. В ході судового розгляду справи Третьою особою в судовому засіданні було надано пояснення з приводу позовних вимог, проти позову заперечив. Проаналізувавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свогоособистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування державою матеріальної та моральної шкоди, яку їй було заподіяно працівниками органу державної виконавчої служби в рамках здійснення виконавчих проваджень: 1) №32752053 (виконавчий лист №0907/2-4945/2011, виданий Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 16.05.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в твердому грошовому розмірі по 300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття); 2) № 57175729 (виконавчий лист №0907/2-5953/2011, виданий Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 14.08.2018 року про визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , - побачення, спілкування та спільний відпочинок в межах Івано-Франківської області з 10 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. Суботи кожного тижня місяця; зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною [PERSON] та в її вихованні у час, визначений для побачень, спілкування та спільного відпочинку батька і дитини). Обгрунтовуючи підставність позовних вимог, Позивач покликалася на те, що: 1) в рамках виконавчого провадження №32752053 державним виконавцем всупереч вимог закону протягом тривалого періоду часу не вчинялося жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду та стягнення щомісячно з боржника [PERSON] аліменітв на утримання дитини, в результаті чого за вказаний період часу у [PERSON] утворилася значна сума заборгованості зі сплати аліментів; 2) в рамках виконавчого провадження№ 57175729 державним виконавцем вчинялися виконавчі дії з примусового виконання судового рішення поза межами строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, що підтверджено Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2018 року у справі №344/16451/18, якою скасовано постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 57175729 від 11.09.2018 року. Вказані порушення (бездіяльність та дії) державних виконавців у виконавчих провадженнях №32752053 та № 57175729 завдали Позивачу моральної шкоди, а також стали підставою для необхідності понесення нею відповідних матеріальних витрат, пов`язаних з проведенням психологічного обстеження дитини та медичного обстеження стану здоров`я Позивача. Отже, предметом позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. У випадках заподіяння шкоди державними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу). Частиною 1 статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: - шкоду, - протиправне діяння особи, яка її завдала, - причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи, органу державної влади правового значення при цьому не має. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитківу результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення на її користь матеріальної шкоди в розмірі 10 500,00 грн. На підтвердження розміру матеріальної шкоди [PERSON] надано суду: квитанцію №N05ZF59253 від 06 листопада 2018 року (а.с.28) на суму 4 500,00 грн., призначення платежу - оплата за психодіагностичний висновок малолітньої дитини, отримувач - ГО «Центр психічного здоров`я і реабілітації»; фіскальні чеки з аптек про придбання кардіологічних препаратів (а.с.64) на загальну суму 857,94 грн. Обґрунтовуючи факт завдання матеріальної шкоди, [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що у зв`язку з неправомірними діями державного виконавця, які полягали у незаконному вчиненні виконавчих дій у виконавчому провадженні, строк пред`явлення виконавчого листа у якому минув ще до відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було завдано моральної шкоди Позивачу та її дитині. У зв`язку з цим Позивач змушена була звертатися до психолога для психологічного обстеження дитини (за результатами чого психологом було складено Висновок про психологічне обстеження дитини [PERSON] від 26.10.2018 року (а.с.23-26), а також нести витрати на своє кардіологічне обстеження 22-23.01.2018 року та придбання призначених в результаті цього медикаментів (а.с.58-64). В той же час, Суд звертає увагу на те, що в ході судового розгляду справи Позивачем не доведено, що внаслідок вчинення державними виконавцями виконавчих дій у виконавчих провадженнях №32752053 та № 57175729, їй було спричинено майнової шкоди у заявленому до відшкодування розмірі 10 500,00 грн. Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що необхідність проведення психодіагностичного висновку малолітньої дитини у ГО «Центр психічного здоров`я і реабілітації», а також кардіологічного обстеження власне Позивача була спричинена саме неправомірними діями працівників органу державної виконавчої служби. Крім того, Позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру матеріальної шкоди у 10 500,00 грн., оскільки надано суду квитанцій на загальну суму 5 357,94 грн. Таким чином, Суд приходить до висновку про те, що Позивачем не доведено факту завдання їй матеріальної шкоди саме діями начальника чи державного виконавця органу державної виконавчої служби, як і не обґрунтовано належним чином самого розміру шкоди, у зв`язку з чим вимога про стягнення на користь Позивача матеріальної шкоди не підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, Суд зауважує наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Згідно пункту 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Уданій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вже було зазначено, факт завдання моральної шкоди Позивач пов`язує з неправомірністю дій державних виконавців у виконавчих провадженнях №32752053 та №57175729. Зокрема, в матеріалах справи містяться копії матеріалів виконавчого провадження №32752053 (виконавчий лист №0907/2-4945/2011, виданий Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 16.05.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в твердому грошовому розмірі по 300 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття), зі змісту яких вбачається, що після винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.05.2012 року ВП №32752053 державним виконавцем на адресу боржника [PERSON] направлялися вимоги державного виконавця. В подальшому 02.07.2012 року боржником [PERSON] на ім`я державного виконавця було подано заяву про здійснення стягнення аліментів із його заробітної плати, надавши при цьому документи на підтвердження факту працевлаштування. Постановою державного виконавця від 19.12.2012 року звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] шляхом проведення щомісячного утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику [PERSON] після відрахування податків в розмірі 50% до погашення заборгованості, яка становить 2564,39 грн., після погашення заборгованості стягнення проводити в твердому грошовому розмірі 300 грн. до досягнення дитиною повноліття. У січні 2013 року Івано-Фанківським міським відділом УМВС України в Івано-Франківській області на адресу начальника ДВС направлялися запити про надання інформації. Опісля цього, з січня 2013 року по 13.06.2018 року матеріали виконавчого провадження буд-яких документів не містять. Лише 13.06.2018 року [PERSON] звернулася до державного виконавця із заявою про видачу довідку-розрахунку заборгованості [PERSON] по аліментах. 19.06.2018 року державним виконавцем надано [PERSON] . Розрахунок зі сплати аліментів, відповідно до якого сума заборгованості по аліментах становила 22 500,00 грн. Порядок звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визначено статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIVвід 21 квітня 1999 року, який був чинним станом на 2012-2013 роки та втратив чинність 05.01.2017. Так, за даною нормою, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів. Підприємства, установи,організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України. У разі припинення перерахування коштів стягувачу у зв`язку із зміною боржником місця роботи, проживання, перебування чи навчання або з інших причин підприємства, установи,організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці не пізніш як у триденний строк повідомляють державному виконавцю про причину припинення виплат та зазначають нове місце роботи, проживання чи навчання боржника, якщо воно відоме. Посадові особи, винні у ненаданні таких відомостей без поважних причин, можуть бути притягнуті довідповідальності, передбаченої законом (стаття 69 даного закону). У виконавчому провадженні №32752053 постановою державного виконавця від 19.12.2012 року було звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] шляхом проведення щомісячного утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику [PERSON] після відрахування податків в розмірі 50% до погашення заборгованості, яка становить 2564,39 грн., після погашення заборгованості стягнення проводити в твердому грошовому розмірі 300 грн. до досягнення дитиною повноліття. Після цього стягувач у виконавчому провадженні [PERSON] , як особа, на користь якої стягнуто аліменти на утримання дитини, з будь-якими заявами щодо неотримання аліментів від боржника [PERSON] через підприємство, на якому він був працевлаштований, до державного виконавця не зверталася, оскільки матеріали виконавчого провадження таких фактів документальних звернень стягувача не містять. Постанову державного виконавця від 19.12.2012 року про звернення стягнення на доходи боржника [PERSON] у встановленому порядку не оскаржувала. В той же час, відповідно до статей 68-69 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21 квітня 1999 року відповідальність за щомісячним перерахуванням аліментів несе відповідне підприємство, а стягувач, у разі недотримання підприємством такого обов`язку щодо перерахування суми аліментів, не позбавлений права на звернення до державного виконавця із відповідними заявами. Однак, протягом 2013 - травня 2018 років [PERSON] до державного виконавця з приводу несплати чи неотримання нею аліментів не зверталася. Крім того, Позивачем не надано Суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] у встановленому процесуальним законом порядку оскаржувала дії чи бездіяльність державного виконавця щодо неналежного здійснення виконавчого провадження №32752053 в порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Судових рішень, якими було би визнано неправомірними дії чи бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні №32752053 Суду не надано. Таким чином, Позивачем [PERSON] не доведено за допомогою належних засобів доказування факту неправомірності рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні №32752053, як і не доведено, що такими діями у виконавчому провадженні їй було звдано моральної шкоди. Щодо виконавчого провадження № 57175729. 14.08.2018 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист №0907/2-5953/2011 про визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , - побачення, спілкування та спільний відпочинок в межах Івано-Франківської області з 10 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. суботи кожного тижня місяця; зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною [PERSON] та в її вихованні у час, визначений для побачень, спілкування та спільного відпочинку батька і дитини. Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №57175729 від 11.09.2018 року, винесеною головним державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Батіг Василем Васильовичем, відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 0907/2-5953/2011 від 11.09.2018 року. З метою виконання судового рішення державним виконавцем 29.09.2018 року, 30.09.2018 року, 20.10.2018 року вживалися заходи щодо такого виконання шляхом виходу на місце виконання за адресою місця проживання дитини, про що складено відповідні акти (а.с.29-32). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2018 року було скасовано постанову Головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Батіг В.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №57175729 від 11 вересня 2018 року за виконавчим листом №0907/2-5953/2011, виданим 14 серпня 2018 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області. Посилаючись на факт скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, Позивач обґрунтовує неправомірність дій державного виконавця, пов`язаних із здійсненням на її підставі виконавчих дій. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що станом на час вчинення відповідних виконавчих дій (вихід за місцем виконання) 29.09.2018 року, 30.09.2018 року, 20.10.2018 року постанова про відкриття виконавчого провадження була чинною, і державний виконавець здійснював свої повноваження в рамках відкритого виконавчого провадження. Доказів на підтвердження того, що при вчиненні виконавчих дій (вихід за місцем виконання) 29.09.2018 року, 30.09.2018 року, 20.10.2018 року державним виконавцем було порушено вимоги закону Суду не надано, як і не надано доказів оскарження таких виконавчих дій у встановленому процесуальним законом порядку (в порядку судового контролю за виконанням судового рішення). Принагідно Суд звертає увагу на те, що статтями 447-453 ЦПК України встановлено порядок судового контролю за виконанням судових рішень. Зокрема, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Посилання Позивача на те, що дії державного виконавця щодо виходу за місцем виконання завдали моральної шкоди Позивачу та її дитині не знайшли свого підтвердження належними доказами. Наданий Позивачем разом із позовом Висновок про психологічне обстеження дитини [PERSON] від 26.10.2018 року (а.с.23-26) не містить будь-якої інформації про те, що відповідний напружений психологічний стан дитини зумовлений діями саме працівників чи начальника органу державної виконавчої служби. Не містять такої інформації і надані Позивачем суду документи щодо її кардіологічного обстеження. Таким чином, в ході судового розгляду справи Позивачем не надано Суду доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння Позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку начальника чи працівників Відповідача 1, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Також Позивачем не обґрунтовано та не надано доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків із оточуючими, погіршення стану здоров`я у зв`язку із відповідними подіями. Сам факт наявності судового рішення, яким скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження, не являється доказом заподіяння Позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. В ході розгляду справи Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої у 50 000,00 грн. також жодним чином не обґрунтований. Принагідно Суд також бажає зауважити, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.03.2012 року у справі № 0907/2-5953/2011, яке було залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012 року, яким було визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , набрало законної сили, і відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Обов`язковим таке рішення є і для [PERSON] . При цьому, незалежно від строку пред`явлення виконавчого листа щодо даного рішення до примусового виконання, воно повинно виконуватися і добровільно, оскільки такий обов`язок випливає з вимог закону. З огляду на те, що "розумність"і "справедливість" що зазначена у ст. 23ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином заявлені позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - є недоведеними та до задоволення не підлягають. На підставі викладеного, відповідно дост.ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 1173,1174ЦКУкраїни, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed