Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 23.07.2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 33000,00 доларів США, еквівалентній 166650,00 грн., зі сплатою 11,3 % річних та з кінцевим терміном повернення 23.08.2028 року. Як вказує позивач, перед укладенням кредитного договору, банком не було повідомлено у письмовій формі позивача про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також кредитні кошти були надані в іноземній валюті без наявності індивідуальної ліцензії на надання і одержання кредиту в іноземній валюті та індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у зв'язку з чим позивач просить визнати укладений кредитний договір недійсним та зобов'язати сторони повернути сплачені грошові кошти згідно офіційного курсу долару США до гривні. Позивач у судове засідання не з'явився, при цьому суд повідомляв його належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Крім того, позивач у судові засідання, призначені на 17.04.2014 року, 03.06.2014 року, 01.07.2014 року також не з'являвся, надавав заяви про відкладення розгляду справи, призначені на 17.04.2014 року (а.с. 13), 03.06.2014 року (а.с. 30) у зв'язку з його хворобою та 01.07.2014 року (а.с. 45) у зв'язку з його відрядженням, при цьому, станом на день винесення судового рішення, до суду не були надані докази, які-б підтверджували поважність причин його відсутності в судових засіданнях. За таких обставин, оскільки судовий розгляд неодноразово відкладався, у зв'язку з неявкою позивача, суд прийняв рішення провести розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також надав свої заперечення стосовно позовних вимог, в яких вказав, що підписанням кредитного договору позивач підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, а тому вибір умов кредитування з боку позивача був добровільний. Окрім того, позивач не скористався своїм правом відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин протягом чотирнадцяти днів після отримання примірника укладеного договору. З приводу надання кредитних коштів в іноземній валюті було вказано, що банк при наданні позивачу кредитних коштів в іноземній валюті мав відповідний дозвіл на право здійснення банківських операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону, в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Як було встановлено, 23.07.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 11203189000, згідно умов якого позивачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 33000,00 доларів США, еквівалентній 166650,00 грн., зі сплатою 11,3 % річних та з кінцевим терміном повернення 23.08.2028 року (а.с. 7-9). Як вбачається з кредитного договору, в ньому міститься інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, а також зазначені кредитні умови, зокрема: цільове призначення кредиту, умови його забезпечення; форма кредитування; відсоткова ставка; сума кредиту; строк, на який кредит одержаний; порядок повернення кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, що в свою чергу свідчить, що договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості. Підписавши кредитний договір позивач посвідчив свою обізнаність та згоду з умовами кредитного договору (а.с. 9), що в свою чергу спростовує твердження позивача, щодо неотримання ним, перед укладенням договору, інформації про умови кредитування. Крім того, відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Як вбачається з наданих суду документів, Публічному акціонерному товариству "УкрСиббанк" 05 жовтня 2011 року Національним банком України видано банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 3 ст. 47 Закону України "Про Банки і банківську діяльність" (а.с. 36). 05 жовтня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» видано генеральну ліцензію № 75 на право здійснення валютних операцій згідно з додатком. Також 05 жовтня 2011 року відповідачу Національним банком України видано додаток до генеральної ліцензії № 75 на здійснення валютних операцій, згідно із яким відповідач має право здійснювати неторговельні операції з валютними цінностями, операції з готівковою іноземною валютою, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України тощо (а.с. 37-38). Відповідно п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів в кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією Національного банку України, оскільки це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". З вищевикладеного вбачається, що оспорюваний договорів був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов'язків та його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні договору волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме отримання позивачем кредитних коштів, що і було здійснено сторонами. При цьому конституційні права та свободи позивача, як людини та громадянина, а також права та обов'язки позивача, як споживача відповідачем порушені не були, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed