Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати незаконними та скасувати накази Музею історії м. Бердичева № 110-К від 01.10.2013 р. та № 122-К від 19.11.2013 р., поновити її на роботі посаді лектора-екскурсовода Музею історії м. Бердичева та стягнути з Музею історії м. Бердичева середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.12.2013 р. (а. с. 60 - 61). Музей історії м. Бердичева проти позову заперечив, посилаючись на те, що [PERSON] було звільнено за попередньою згодою голови первинної профспілкової організації, а інша робота їй не пропонувалась, оскільки вона не має освіти відповідного напряму підготовки для роботи на вакантних посадах наукового співробітника, головного зберігача фондів або бухгалтера та у зв'язку з відсутністю інших вакантних посад, на яких вона б, з урахуванням її освіти, кваліфікації та стану здоров'я, могла виконувати роботу. При звільненні [PERSON] їй були виплачені усі суми, що належали їй від Музею історії м. Бердичева. Судом з'ясовано, що наказом від 31.03.2003 р. № 3-К Музею історії м. Бердичева [PERSON] було прийнято на посаду лектора-екскурсовода з 01.04.2003 р. (а. с. 10). Рішенням від 19.09.2013 р. № 386 Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області було затверджено штатний розпис Музею історії м. Бердичева в кількості 17,0 штатних одиниць (ставок) з 01.10.2013 р. згідно з додатком та визнано таким, що втратило чинність рішення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 20.10.2011 р. № 558 "Про затвердження штатів Музею історії м. Бердичева" (а. с. 38 - 39). На підставі зазначеного рішення наказом від 20.09.2013 р. Музею історії м. Бердичева було внесено зміни до штатного розпису та введено його в дію з 01.10.2013 р. (а. с. 37). Доказів скасування вказаних рішення та наказу не подано. У введеному в дію з 01.10.2013 р. штатному розписі Музею історії м. Бердичева посада лектора-екскурсовода, на якій працювала [PERSON], відсутня. Таким чином, у Музеї історії м. Бердичева було проведено зміни в організації виробництва і праці, у тому числі - скорочення штату працівників. Наказом від 01.10.2013 р. № 110-К Музею історії м. Бердичева [PERSON] було попереджено про можливе звільнення з 03.12.2013 р. у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі - скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (а. с. 31). Наказом від 19.11.2013 р. № 122-К Музею історії м. Бердичева [PERSON] було звільнено з посади лектора (екскурсовода) 03.12.2013 р. у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці, у тому числі - скороченням штату працівників, згідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та неможливістю переведення на іншу роботу через відсутність вакантних посад, які відповідають рівню її кваліфікації (освіти) (а. с. 11 - 13). Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. [PERSON] не довела, що Музей історії м. Бердичева мав можливість перевести її на іншу роботу, і що вона була на це згодна. Разом з тим, Музей історії м. Бердичева довів, що вакантними було лише три посади наукового співробітника, головного зберігача фондів та бухгалтера, про що зазначено у документах Музею, а саме - у наказі від 19.11.2013 р. № 122-К та листі від 12.11.2013 р. № 1/190 (а. с. 11 - 13, 28 - 29). Однак робота на цих посадах [PERSON] не пропонувалась, що було визнано представником Музею історії м. Бердичева, а також про що зазначено у документах, наведених у попередньому абзаці, оскільки її не могло бути на них переведено, так як вона не відповідає кваліфікаційним вимогам Кваліфікаційних характеристик професій "науковий співробітник" та "головний зберігач фондів", затверджених наказом № 168 від 14.04.2004 р. Міністерства культури і мистецтва України, а саме - не має повної вищої освіти відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст), та не має повної вищої освіти відповідного напряму підготовки (бакалавр, спеціаліст, магістр) для роботи на посаді бухгалтера, про що також зазначено у документах, наведених у попередньому абзаці. За таких обставин суд вважає, що при звільненні [PERSON] частину другу статті 40 Кодексу законів про працю України Музеєм історії м. Бердичева порушено не було. Судом також встановлено, що [PERSON] народилась 01.11.1944 р. (а. с. 14), а відтак є дитиною війни у розумінні Закону України "Про соціальний захист дітей війни", що, крім того, підтверджується листом від 16.08.2010 р. № 362 Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області (а. с. 9). Абзацом другим частини першої статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" визначено, що дітям війни надаються такі пільги: право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". З системного аналізу вказаних у попередніх двох абзацах норм законодавства України, а також частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, зміст якої наводився раніше, випливає, що дитина війни має переважне право на залишення на роботі у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (при скороченні чисельності або штату працівників), але таке право реалізується лише за умови, що підприємство, установа, організація має можливість залишити її на тій самій посаді або перевести її за згодою на іншу роботу. Як зазначалось раніше, у Музеї історії м. Бердичева було скорочено посаду лектора (екскурсовода), на якій працювала [PERSON], а можливості перевести її за згодою на іншу роботу не було. Таким чином, при звільненні [PERSON] абзац другий частини першої статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", частину першу, пункт 5 частини другої статті 42 Кодексу законів про працю України Музеєм історії м. Бердичева порушено не було. Судом з'ясовано, що [PERSON] з 01.04.2003 р. була членом первинної профспілкової організації Музею історії м. Бердичева, що підтверджується довідкою від 19.02.2014 р. Бердичівської міської організації представників працівників культури (а. с. 8). Згідно з частиною першою статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Твердження [PERSON] про те, що з нею було розірвано трудовий договір без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої вона є, спростовується листом від 19.11.2013 р. голови цієї організації [PERSON], у якому він повідомляє, що, розглянувши у присутності [PERSON] подання директора Музею історії м. Бердичева і врахувавши усі обставини, дає згоду на звільненні [PERSON] з посади лектора (екскурсовода) у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці, у тому числі - скороченням штату працівників, згідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та неможливістю переведення на іншу роботу через відсутність вакантних посад, які відповідають рівню її кваліфікації (а. с. 25), та показаннями [PERSON], яку було допитано як свідка, про те, що, зокрема, 19.11.2013 р. вона як профорганізатор розглянула подання директора Музею історії м. Бердичева про звільнення [PERSON], це подання розглядалось в присутності [PERSON], нею (свідком) було надано згоду на звільнення [PERSON] , якою є лист від 19.11.2013 р. Суд зазначає, що як вбачається з пункту 26 Статуту професійної спілки працівників культури України, виборним органом у первинних організаціях цієї профспілки є профспілковий комітет або профорганізатор (в організаціях з чисельністю до 15 осіб). Представник Музею історії м. Бердичева пояснив, що в Музеї історії м. Бердичева профспілкового комітету немає, а є профорганізатор (голова первинної профспілкової організації), який і є профспілковим представником, - [PERSON]. Зважаючи на наведене, суд вважає, що при звільненні [PERSON] частину першу статті 43 Кодексу законів про працю України Музеєм історії м. Бердичева порушено не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] в частині вимог про визнання незаконними та скасування наказів Музею історії м. Бердичева № 110-К від 01.10.2013 р. та № 122-К від 19.11.2013 р. та поновлення її на роботі на посаді лектора-екскурсовода Музею історії м. Бердичева необхідно відмовити. Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тобто позовна вимога [PERSON] про стягнення на її користь з Музею історії м. Бердичева середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.12.2013 р., є похідною від вимоги про поновлення на роботі і підлягає задоволенню у разі задоволення останньої. Оскільки, як зазначено вище, у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про поновлення на роботі відмовлено, то відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги.

Outcome: dismissed