Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати. В позові зазначає, що з 09.04.2002 р. по 25.04.2012р. працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» підприємства «Придніпровська залізниця». При звільненні йому було виплачено 39734,10 грн. за 294 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. Вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку, передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку, а не у порядку передбаченому для оплати надурочної роботи, як передбачається законодавством. Відповідно до п.п.1.3,1.7 Наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994р. № 40-Ц, передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватися підсумковий облік робочого часу з періодом обліку потужно, при цьому турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи. Його робота відбувалася в дорозі тривалістю більш ніж три дні, такий робочий час обліковувався потужно. Час відпочинку та порядок його надання при роботі потужно врегульований п. 11.8 наказу № 40-Ц, та яким передбачено порядок обчислення належного часу домашнього відпочинку та порядок оплати невикористаного вчасно часу домашнього відпочинку. У разі, якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку ( туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Йому не була сплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин невикористаного часу домашнього відпочинку в подвійному розмірі погодинної ставки. Сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, як надурочної роботи складає 71077,44 грн. Відповідачем сплачено йому - 39734,10 грн. Заборгованість по сплаті становить 31343,34 грн. Просить стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість з виплати заробітної плати за 294 доби невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 31343,34 грн., витрати по оплаті правової допомоги. У судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просять задовольнити вимоги в повному обсязі. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення на позов ( а.с.34-36,58-59), в судовому засіданні пояснили, що відповідно до п. 4.1 Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів,повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів», введених в дію наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994р. № 40-Ц. При звільнені позивача, йому була нарахована та сплачена грошова компенсація за 294 доби невикористаної часу відпочинку у сумі 39734,10 грн. При компенсації за невикористаний час відпочинку застосовується розрахунок відповідно до п. 11.12 наказу № 40-Ц, згідно з четвертим абзацом якого невикористаний час відпочинку, належний за нормою, повинен бути компенсований шляхом надання відгулу або приєднаний до щорічної відпустки в ті ж строки з оплатою цього часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати. Постійним штатним працівникам, не повністю використаний відпочинок при звільненні, належить оплаті з розрахунку встановленого місячного окладу. Відповідно до вимог п. 11.12 наказу № 40-Ц невикористаний час домашнього відпочинку у кількості 294 діб, позивачу було компенсовано з розрахунку встановленого місячного окладу. Просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач з 09.04.2002р. по 25.04.2012 року працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» ПАТ « Українська залізниця», був звільнений за п.5 ст. 36 КЗпП України в звязку з переведенням. З 09.02.2009р. працював електрогазозварником дільниці по супроводженню транспортерів, з 03.04.2009р. був переведений слюсарем з ремонту рухомого складу дільниці по супроводженню транспортерів, з 20.01.2010р. був переведений механіком вагона транспортера цієї ж дільниці( а.с.6-8). При звільненні з позивачем було проведено розрахунок та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку за 294 доби на загальну суму 39734,10 грн. Всього з урахуванням інших виплат було нарахована 44066,71 грн.( а.с.9). Судом зясовано, що сторони визнають, що при звільненні у позивача кількість невикористаних діб домашнього відпочинку становить саме 294 доби. Спірною для сторін обставиною є порядок обчислення компенсації за дні відпочинку. На підставі ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У відповідності до положення ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів; трудових договорів. Згідно зі ст. 4 Закону України « Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та звязку України. Відповідно до п.4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996р. № 262 Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов. Згідно з п. 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обовязкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання. Відповідно до ст. 61 КЗпК України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин. Відповідно до п. 4.1 Колективного договору ДП "Придніпровська залізниця" ( а.с.10) вбачається, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується "Правилами внутрішнього трудового розпорядку" та "Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів", затверджених наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 р. № 40-ц (зі змінами і доповненнями наказами Укрзалізниці від 16.06.2006 № 223-ц, від 27.06.2008 № 311-ц, від 25.02.2010 № 153-ц, від 01.12.2010 № 766-ц, від 30.03.2012 № 104-ц )(далі Наказ 40-Ц). Згідно з п. 1.1 Наказу 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг. Пунктами 1.3, 1.7. Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи. При роботі потужно, пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку, згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки. Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури). Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають. За змістом Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників "Вагонного депо Запоріжжя-Ліве" встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із пятиденним робочим тижнем ( а.с. 79-81). Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до наданих копій розрахунків заробітної плати з червня 2011р. по березень 2012р. позивачу нараховувалася заробітна плата згідно його посадового окладу із розрахунку 8-ми годинного робочого дню ( а.с.68-77). У відповідності до положень ст. 106 КЗпП України оплата роботи в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі годинної ставки. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, при звільненні позивача йому мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки. Відповідно до п. 11.12 наказу № 40-Ц, на який посилається відповідач, «в період масових пасажирських перевезень (червень-вересень) може встановлюватися особливий режим роботи, при якому відпочинок працівникам поїзних бригад пасажирських поїздів за місцем постійної роботи, квитковим касирам окремих станцій залізниць надається у розмірі не менше 50 процентів часу відпочинку, належного за нормою. Частиною 4 цього пункту визначено, що «невикористаний час відпочинку, належний за нормою, повинен бути компенсований шляхом надання відгулу по закінченню масових пасажирських перевезень, але не пізніше 1 травня наступного року або приєднаний до щорічної відпустки в ті ж строки з оплатою цього часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати, якщо розрахунок провідникам пасажирських вагонів здійснюється по закінченим рейсам. Бійцям студентських загонів, що працюють провідниками, при заключенні трудового договору на визначений строк, а також постійним штатним працівникам не повністю використаний відпочинок при звільненні належить оплаті також з розрахунку встановленого місячного окладу.» Суд не приймає заперечення відповідача проти позиву, засновані на тому, що розрахунок з позивачем проведено на підставі п.11.12 наказу № 40-Ц, оскільки цей пункт регулює встановлення режиму роботи в період масових пасажирських перевезень працівникам поїзних бригад пасажирських поїздів. Оскільки позивач працював механіком вагона транспортера зчленованого типу дільниці по супроводженню транспортерів, а не пасажирського поїзду, цей пункт наказу до спірних відносин застосовуватися не може. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до витягів зі штатного розпису робітників вагонного депо Запоріжжя Ліве ДП «Придніпровська залізниця» з 01.02.2012 року тарифний оклад механіка вагона транспортера зчленованого типу складав 2521,00 грн. ( а.с. 11). Відповідно до листа Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» від 23.08.2011р. № 8515\\0\\14-11\\13 норма тривалості робочого часу при 40годинному робочому тижні у 2012р. становила 2001 годину. При цьому середньорічна норма робочого часу склала 166,8 годин (2001 година/12=166,8). Годинна тарифна ставка складає 15,11 грн. (2521 грн. посадового окладу / 166,8 годин). Враховуючи, що позивач працював за 8-годинним графіком, йому має бути компенсовано 2352 години невикористаного відпочинку (294 доби х 8 годин). Сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку обчислюється наступним чином. 2352 години помножуються на годинну тарифну ставку в сумі 15,11 грн. в подвійному розмірі, що разом становить 71\~077,44 грн. Позивачу за 294 доби невикористаного відпочинку було виплачено 39734,10 грн.( а.с.9). Суд вирішив, що відповідач має виплатити позивачу недоплачену частину компенсацію в сумі 31343,34 грн. (71077,44 39734,10). Посилання відповідача на те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду і це є підставою для відмови в позові, не відповідає вимогам діючого законодавства. Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виходячи з аналізу зазначеної норми матеріального права, з врахуванням положень Закону України «Про оплату праці», КЗпП України, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на фактично зароблену ним заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 р. № 8-рп\\2013 яким визначено, що під заробітною платою, що належить працівникові необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання, остаточним і не може бути оскаржене. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1600,00 гривень, так як позивач відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Позивач просив в судовому засіданні стягнути на свою користь витрати, повязані з оплатою правової допомоги. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу адвоката не підлягають задоволенню, в звязку з тим, що суду не надано документального підтвердження того, що представник позивача є адвокатом або фахівцем в галузі права, не надано також належних доказів, які б свідчили про оплату гонорару та інші витрати, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), належного розрахунку. Відповідно до розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що затрати на правову допомогу повинні буди документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи зясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial