Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У березні 2015 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі ВККС України) звернулась до суду з позовом, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним ордер, виданий [PERSON] (далі [PERSON], відповідач-1) на квартиру [ADDRESS], виселити [PERSON], [PERSON] (далі [PERSON], відповідач-2) та [PERSON] (далі [PERSON], відповідач-3) із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування вимог позивач послався на те, що 17.09.2014 голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України звернувся до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації щодо затвердження рішення про надання упорядкованої службової двокімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON]. та членам її сім'ї. Розпорядженням № 494 від 01.10.2014 Печерської районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] та її сім'ї у складі чоловіка - [PERSON] та дочки - [PERSON] видано ордер на службову квартиру [ADDRESS]. На підставі вказаного ордеру [PERSON] з членами своєї сім'ї вселились та проживають у спірній квартирі. Враховуючи, що повноваження [PERSON] як члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України були припинені з набранням чинності Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», остання діючи свідомо, всупереч Законам України, переслідуючи корисливу мету, неправомірно звернулась із заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання їй та членам її сім'ї службового житла. Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ст. ст. 59, 117 ЖК України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України просила позов задовольнити. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 позов задоволено частково, виселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зі службової квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19.07.2016 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним ордер на службове жиле приміщення від 01.10.2014, виданий [PERSON] та члена її сім'ї на квартиру [ADDRESS] та виселено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.10.2017, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19.07.2016 скасовано з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 02.02.2018 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Мицик Ю.С. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 05.02.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання /т. 3 а.с. 79-80/. 10.04.2018 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву /т. 3 а.с.115-118/. 27.04.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив /т. 3 а.с. 120-124/. 29.05.2018 від Печерської районної у місті Києві державної адміністрації (далі відповідач-4) надійшли письмові пояснення /т. 3 а.с. 129-130/. 04.06.2018 від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив /т. 3 а.с. 132-139/. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.06.2018 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті /т. 3 а.с. 143-144/. В судовому засіданні прокурор та представник ВККС України поданий позивачем позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в його мотивувальній частині. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач [PERSON] був неодноразово повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, будь-яких заяв з процесуальних питань та відзиву від нього не надходило. Представник відповідача Печерської районної у місті Києві державної адміністрації проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення прокурора, учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Під час розгляду справи судом встановлено, що розпорядженням № 134 від 18.03.2014 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира [ADDRESS] включена до службової жилої площі і є державною власністю, право на яку відповідно до свідоцтва про право власності від 17.12.2014 має Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Відповідно до п. 16 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. До осіб, яким може бути надано службові жилі приміщення, віднесені члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час виконання ними службових обов'язків (п. 56 Переліку, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, зі змінами та доповненнями). Стаття 122 ЖК України єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення визначає спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Наказом голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04.04.2014 № 19 затверджено Положення про порядок надання на час виконання службових обов'язків службового житла членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та працівникам секретаріату. Цим Положенням визначені механізм та особливості надання службового житла на час виконання службових обов'язків членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та працівниками секретаріату. Як встановлено судом, [PERSON] обрана членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішенням Х позачергового з'їзду суддів України від 16.09.2010 та зарахована до штату Комісії з 01.01.2011 наказом від 31.12.2010 № 105/к. Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2014 [PERSON] звернулася із заявою до голови житлово-побутової комісії ВККС України про надання службового житла. Розпорядженням № 494 від 01.10.2014 Печерської районної у м. Києві державної адміністрації затверджено рішення керівництва ВККС України про надання службової двокімнатної квартири [ADDRESS] члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України [PERSON] на сім'ю з трьох осіб, а саме на неї, її чоловіка - [PERSON] та дочки [PERSON] На підставі цього розпорядження 01.10.2014 [PERSON] виданий ордер № 012871 на право зайняття службового жилого приміщення. [PERSON] з членами сім'ї були вселена на підставі вказаного ордеру та проживають в спірному житловому приміщенні. У справах про виселення зі службових жилих приміщень підлягають застосуванню норми, що регулюють користування службовими жилими приміщеннями. Так, відповідно до положень ст. 118 Житлового Кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянам, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Києві. 09.12.2014 Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було прийнято наказ № 390 - к/тр «Про відрахування [PERSON] із штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», тобто після прийняття розпорядження про надання службової квартири та видачі ордеру. У пункті 2 вищевказаного Наказу зазначено про виплату [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні відпусток за період роботи з 01.01.2014 по 09.12.2014. Даючи оцінку доводам позивача з приводу визнання недійсним ордеру на підставі ст. ст. 59, 117 ЖК України, суд приходить до наступник висновків. Відповідно до ст. 59 Ж України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відповідно до положень ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. 8 квітня 2014 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі Закон N 1188-VII), який набрав чинності 11.04.2014. Позивач посилається на те, що [PERSON] фактично не маючи повноважень члена ВККС України, внаслідок неправомірних дій, діючи свідомо, умисно, всупереч законам отримала ордер на спірне приміщення, а відтак наявні підстави для визнання ордеру недійсним на підставі ст. 59 ЖК України та виселення відповідачів з займаного житла без надання іншого жилого приміщення на підставі ч.1 ст. 117 ЖК України. Однак суд не може погодитися з вказаними доводами, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, третьої статті 90 Закону України N 2453-VI від 07.07. 2010 «Про судоустрій та статус суддів» (надалі - Закон N 2453-VI) Вища кваліфікаційна комісія суддів України є постійно діючим органом у системі судоустрою України. Порядок роботи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначається її регламентом, прийнятим більшістю від загального складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Відповідно до частини третьої Прикінцевих положень Закону N 1188-VII з дня набрання чинності цим Законом повноваження членів Вищої ради юстиції, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою, та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припиняються. Вища рада юстиції та Вища кваліфікаційна комісія суддів України формуються відповідно до закону з урахуванням вимог, встановлених пунктом 4 цього розділу, у частині призначення членів Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з'їздом суддів України. Отже, Законом N 1188-VII передбачено як припинення повноваження членів ВККС, так і одночасно формування нового складу Комісії. Частиною другою статті 93-1 Закону N 2453-VI встановлено, що рішення про припинення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України приймає Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Зі змісту даної норми вбачається, що припинення повноважень члена Комісії здійснює саме ВККС як орган. Відповідно до підпункту 3.1.1. пункту 3.1. регламенту ВККС України, затвердженого рішенням ВККС раїни від 8 червня 2011 року № 802/зп-11, після призначення до складу Комісії не менше восьми членів проводиться організаційне засідання Комісії з питань обрання Голови Комісії, його заступника та секретаря Комісії. Пунктом 3.1.4. пункту 3.1. відкритим голосуванням більшістю голосів Комісія приймає рішення щодо закінчення повноважень попереднього складу Комісії. Таким чином, враховуючи вищенаведене та постійний характер функціонування ВККС, закріплений у частині першій статті 90 Закону 2453-VI, члени ВККС виконують свої повноваження до початку роботи новосформованого складу Комісії. Також порядок роботи ВККС України на реалізацію повноважень, наданих Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», порядок підготовки, розгляду та прийняття ВККС України рішень, а також інші питання процедурної діяльності ВККС України визначено Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 08.06.2011 № 1802/зп-11 (далі - Регламент). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням комісії від 15.10.2014 [PERSON] було призначена виконуючим обов'язки Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Суд вважає посилання позивача на те, що [PERSON], як виконуючий обов'язки Голови Комісії, діяла та підписувала довідки як керівник державного органу, а не як діючий член Комісії колегіального органу, який визначається на визначений строк та на час здійснення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, правового значення при вирішенні цієї справи не мають. Так, за приписами ч. 2 ст. 94 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» Голова Комісії організовує роботу Комісії, а в разі відсутності його обов'язки виконує заступник голови Комісії, за відсутності заступника голови - Член Комісії, обраний за квотою з'їзду суддів України, який має більший стаж роботи на посаді судді. Таким чином на [PERSON] були покладені повноваження виконуючого обов'язки Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України саме як на члена ВККС України. До 09.12.2014, а саме до прийняття наказу № 390 - к/тр «Про відрахування [PERSON] із штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», остання перебувала в трудових відносинах з ВККС України, отримувала заробітну плату, виконувала обов'язки, які на неї були покладені. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що трудові відносини між [PERSON] та Вищою кваліфікаційною комісією суддів України припинилися лише 09.12.2014, а відтак ордер на право зайняття службового жилого приміщення видано правомірно. Крім того, звертаючись із позовом про визнання ордеру недійсним позивач не оспорив розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 01.10.2014 № 494, яке було підставою для видачі [PERSON] ордера на службове житло. Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов'як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60 - 63). Суд, даючи оцінку пропорційності виселення [PERSON] із членами своєї сім'ї із службового житла, враховує, що дійсно законне право на зайняття службового житла припинене, оскільки остання на час розгляду справи не перебуває у трудових відносинах із ВККС України. Однак положення абзацу сьомого статті 125 ЖК гарантують неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення осіб, які досягли пенсійного віку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є пенсіонеркою за віком, тому згідно з абз. 6 ст. 125 ЖК вона не може бути виселена без надання їй іншого жилого приміщення. Право [PERSON] та [PERSON], як членів сім'ї [PERSON] на користування спірним житлом є похідним від права особи, якій видано ордер на службове житло, а оскільки підстав для визнання ордеру недійсним та виселення відповідача-1 суд не встановив, то підстав для виселення відповідача-2 та відповідача-3 у суду немає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів із службового житла, без надання іншого житлового приміщення не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed