Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

16 травня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 26 вересня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики №\~б/н, відповідно до якого він, [PERSON] надав відповідачу [PERSON] г рошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США, зі строком повернення до 30 січня 2019 року. Факт отримання [PERSON] суми позики підтверджується розпискою, підписаною власноруч відповідачем 26 вересня 2018 року. Зазначена розписка надана позивачу відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, у відповідності зі\~ст. 526 ЦК України,\~з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний повернути позивачу одержані кошти в повному обсязі. Строк повернення суми позики згідно договору не пізніше 30 січня 2019 року, проте до теперішнього часу, відповідачем борг за договором позики так і не повернуто. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 625, 1046, 1047 ЦК України, просив суд стягнути на його користь з [PERSON] грошові кошти за договором позики б/н. від 26 вересня 2018 року в розмірі 158 492,05 грн., з яких: основний борг в сумі 6 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.05.2019 року еквівалентно складає 157 200,00 грн.; 3% річних за період з 31.01.2019 року по 10.05.2019 року в розмірі 1 292,05 грн., а також судові витрати в розмірі 6 634,92 грн., які складаються з судового збору в розмірі 1 634,92 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] посилався на необґрунтованість позовних вимог, просив в позові відмовити в повному обсязі. Зокрема зазначив, що реальним позичальником за договором позики був [PERSON] (син позивача [PERSON] ), який і надав йому кошти в сумі 6 000,00 доларів США. Вказує на те, що гроші були ним взяті у [PERSON] у 2013 році, а розписка на ім`я позивача [PERSON] була складена ним 26.09.2018 року під натиском [PERSON] , оскільки останній працює на впливовій посаді державної служби. Відповідачу, позивачем та його сином було наголошено на тому, що при здійсненні розрахунків за вказаною розпискою, [PERSON] повинен перерахувати кошти лише на рахунок позивача [PERSON] , з тією метою, щоб його син [PERSON] не був причетний до цих подій. Відповідач вказує, що 01.11.2018 року ним було перераховано кошти в сумі 20 000,00 грн. на рахунок позивача [PERSON] , про що останній в позові замовчує, а тому сума боргу складатиме вже не 157 200,00 грн., а 137 200,00 грн. Крім того, вказаний борг брався для придбання автомобіля Volkswagen LT-35, д/н [NUMBER] загальною вартістю 15 000,00 доларів США у 2013 році за спільні кошти його, [PERSON] та [PERSON] . Оскільки спільних грошей всього було 9 000,00 доларів США, останніми було прийняте рішення про позику грошей на суму 6 000,00 доларів США у [PERSON] (сина позивача). Відповідач вважає, що сума позики повинна бути поділена між ним, [PERSON] і [PERSON] порівну, тобто по 52 400,00 грн., а його сума боргу з урахуванням сплачених 20 000,00 грн. становить 32 400,00 грн. Придбаний автомобіль був оформлений на [PERSON] , але коли при веденні спільного бізнесу почалися проблеми зі сторони Фіскальної служби України в Дніпропетровській області, що було загрозою арештом всього рухомого і нерухомого майна, було прийнято рішення переоформити вказаний автомобіль на позивача [PERSON] , у зв`язку з тим, що дійсний позичальник [PERSON] працює на державній службі. Коли почалися проблеми в їх спільному бізнесі, [PERSON] особисто із залученням працівників Національної поліції забрав у відповідача [PERSON] автомобіль, про що складені відповідні матеріали. На теперішній автомобіль VolkswagenLT-35, д/н [NUMBER] знаходиться у [PERSON] (сина позивача [PERSON] ). Зазначає, що автомобіль станом на 01.12.2019 року коштує 9 000,00 доларів США, що еквівалентно 216 000,00 грн., купувався для ведення спільного бізнесу, а тому борг повинен ділитися порівно на трьох, а саме по 72 000,00 грн. Таким чином, відповідач вважає, що оскільки автомобіль знаходиться у [PERSON] (сина позивача), ним сплачено боргу 20 000,00 грн., йому на віть позивач повинен сплатити борг в сумі 40 0000,00 грн. ( де 72 400,00 грн. 32 400,00 грн.). Позивач [PERSON] у відповіді на відзив посилався на обставини, викладені у позові, зокрема зазначив, що написана відповідачем розписка підтверджує факт взяття відповідачем у нього коштів в розмірі 6 000,00 доларів США строком до 30.01.2019 року. Відомості щодо інших позикодавців, свідків тощо, які були присутні при оформленні позики відсутні та відповідачем гне заявлені. Крім того, [PERSON] сам не заперечує факту, що він дійсно писав таку розписку. Що стосується часткового погашення боргу на суму 20 000,00 грн. позивач вказує, що дійсно він дійсно отримував вказані грошові кошти на свій рахунок, одна ці гроші були повернути йому відповідачем за іншою позикою на суму 20 000,00 грн. Так, після її повернення, оригінал боргової розписки був повернутий відповідачу [PERSON] , а тому з цього приводу позивач не має будь-яких претензій до відповідача. Що стосується придбання транспортного засобу автомобіля VolkswagenLT-35, д/н [NUMBER] , позивач [PERSON] вказує на те, що 08.07.2015 року він особисто придбав вказаний автомобіль, який оформив на себе. В подальшому влітку 2016 року до нього звернувся відповідач [PERSON] з проханням надати йому автомобіль для особистого користування в комерційних цілях, зокрема перевезення товару з м. Дніпра до м. Новомосковська. Позивач, перебуваючи з відповідачем у приятельських стосунках на той час, надав вказаний автомобіль відповідачу в користування за умови, що останній поверне його позивачу при першій йому необхідності. При цьому будь-які розписки, договори оренди тощо між сторонами не укладались. Починаючи з грудня 2018 року, між позивачем і відповідачем почалися протиріччя щодо повернення автомобіля, зокрема і позичених грошових коштів, а тому позивач був змушений щодо повернення автомобіля звернутися до працівників поліції, якими в ході розгляду його звернення було вилучено у відповідача [PERSON] транспортний засіб та повернуто власнику [PERSON] . Ухвалою суду від 24 січня 2020 року закрите провадження у справі, розгляд справи призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від ,06 липня 2020 року, провадження у справі зупинено до залучення правонаступника позивача [PERSON] у зв`язку з його смертю. Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 11 січня 2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліша Ю.О. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 31 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. В подальшому звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені ним у відзиві, просив відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 26 вересня 2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики б/н, що підтверджується розпискою від 26 вересня 2018 року, зміст якої вказує на отримання відповідачем в борг у [PERSON] суми грошових коштів в розмірі 6 000,00 доларів США, зі строком повернення до 30 січня 2019 року. Розписка написана 26 вересня 2018 року власноручно та підписана [PERSON] . Згідно\~ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені\~ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в\~ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~ст.6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2 ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1\~ст. 1049 Цивільного кодексу України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що строк повернення боргу за договором позики до 30 січня 2019 року. Відповідно до ч.3\~ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Ст. 530 ч. 2 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст. 610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1\~ст. 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3\~статті 549 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до\~ст. 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 533 ЦК України\~передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного суд України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою\~статті 192 ЦК\~( 435-15 ) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно розрахунку, проведеного представником позивача, з яким погоджується суд, борг за договором позики станом на 10 травня 2019 року становить 158 492,05 грн., який складається з: основного боргу в сумі 6 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.05.2019 року еквівалентно складає 157 200,00 грн. та 3% річних за період з 31.01.2019 року по 10.05.2019 року в розмірі 1 292,05 грн. Судом встановлено, що первісний позивач [PERSON] помер [INFO] . У відповідності до спадкової справи, з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , померлого [INFO] звернулася дружина спадкоємця [PERSON] , з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] звернувся син спадкодавця [PERSON] . Згідно приписів ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на те, що відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за цим договором, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зазначена сума боргу повинна бути стягнута з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , яка є правонаступником позивача [PERSON] , померлого [INFO] . Крім того, суд не приймає твердження відповідача стосовно часткового погашення боргу за договором позики в сумі 20 000,00 грн., оскільки з долученої ним до відзиву дублікату квитанції № Р24А67793607810674403882 від 25 листопада 2019 року, оскільки з наданого доказу не вбачається саме за яким договором позики [PERSON] 01 листопада 2018 року було сплачено 20 000,00 грн. [PERSON] та на який рахунок. Доводи відповідача з приводу того, що грошові кошти бралися ним для ведення спільного бізнесу разом з [PERSON] і [PERSON] для придбання автомобіля VolkswagenLT-35, д/н [NUMBER] , які в рівних частинах разом з ним повинні сплатити борг за договором позики суд також не приймає до уваги, оскільки останнім не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень з цього приводу, зокрема відповідачем не заявлялись клопотання про допит свідків, як і не ставилось питання про залучення до справи в якості співвідповідачів вказаних осіб. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Щодо розподілу між сторонами судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови).\~Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача [PERSON] у позові навів попередній орієнтований розрахунок судових витрат на правничу допомогу на суму 5 000,00 грн., а в подальшому на виконання вимог ст. 141 ЦПК України звернувся з відповідним клопотанням про долучення відповідних доказі на підтвердження понесених позивачем витрат на адвоката, а саме надав: договір № 11/05/19 про надання правової допомоги від 10 травня 2019 року, акт-розрахунок від 10 травня 2019 року з детальним описом робіт (наданих послуг) із зазначенням кількості витраченого часту та погодинною вартістю виконаних адвокатом послуга, рахунок на оплату № 1/11/05/19 від 10 травня 2019 року на суму 5 000,00 грн., також квитанцію № 0.0.1348901396.1 від 11 травня 2019 року про оплату послуг на суму 5 000,00 грн. за договором про надання адвокатських послуг № 1/11/05/19 від 10 травня 2019 року. Велика Палата\~Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що\~саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що\~виключає ініціативу суду\~з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд звертає увагу на те, що на адресу відповідача представником позивача було направлене клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу разом з доказами їх понесення в зазначеному розмірі, проте зі сторони відповідача на адресу суду не надходило будь-яких заперечень з цього приводу. При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в Додатковій Постанові Верховного суду від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З урахуванням наведеного, враховуючи приписи ч. 3 ст. 137 ЦПК України, суд дійшов висновку, що визначений представником позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн. відповідає складності справи та виконаних адвокатом послуг з урахуванням витраченого ним розумного часу на здійснення певних робіт, у зв`язку з чим останні підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved