Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач ПМП АДІСЕМ звернувся до відповідача [PERSON] із позовом, в обґрунтування якого вказав, що між ним та відповідачкою 10.01.2011 р. був укладений договір купівлі-продажу металопластикових виробів №3. Згідно вказаного договору позивач зобов'язувався передати у власність відповідачки товар у вигляді металопластикових конструкцій, а відповідач зобов'язувалася сплатити вартість товару із відстрочкою платежу до 10.07.2013 р. Позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором, надавши відповідачці визначений товар на загальну суму 23 853,25 грн. Проте відповідачка у визначений сторонами строк не провела оплату товару, через що позивач звернувся до суду із даним позов, в якому просив: ? стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі - 23 853,25 грн., та сплачений при подачі даного позову судовий збір у розмірі 238, 54 грн. У судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі - 23 853,25 грн., витрати, пов'язані з інфляцією у розмірі 977,94 грн., та 3% річних у розмірі - 535,22 грн., а також судовий збір у розмірі 253,68 грн. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, і до початку розгляду справи по суті у порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, відповідач пред'явила зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свій позов відповідачка мотивувала тим, що договір купівлі-продажу №3 від 10.01.2011 р., на підставі якого позивачем заявлено позовні вимоги, був підписаний нею під тиском з боку керівництва ПМП АДІСЕМ. Відповідачка пояснила, що вона працювала менеджером на підприємстві позивача, ніяких металопластикових виробів від позивача не замовляла та не отримувала, і вона оформляла замовлення, за яке в подальшому не розрахувався замовник, а тому шляхом погроз керівництво позивача змусило її підписати договір купівлі-продажу, за яке тепер намагається стягнути з неї грошові кошти. У судовому засіданні 13.05.2014 р. зустрічний позов був прийнятий судом та об'єднаний із первісним позовом для їх спільного розгляду. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії договору купівлі-продажу №3 від 10.01.2011 р. (а.с. 14-15) вбачається, що за цим договором ПМП "АДІСЕМ" ("виконавець") зобов"язується виготовити за замовленням та передати у власність [PERSON] ("замовник") металопластикові вироби в асортименті та у кількості 17 шт. (п.1.1 договору). Ціна замовлення згідно п. 2.1. договору була визначена сторонами у розмірі - 23 853,25 грн., а строк оплати - після передачі виробів, але не пізніше ніж до 10.07.2013 р. (п. 4.1 договору). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Пред"являючи зустрічний позов про визнання даного договору недійсним відповідачка вказала як підставу свого позову - застосування до неї тиску з боку посадових осіб позивача. Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: ? зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; ? особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ? волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ? правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; ? правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ? правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Однією із підстав визнання правочину недійсним є вчинення такого\~ \~ правочину особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони або з боку іншої особи (ч.1 ст.231 ЦК України). Під насильством у визначенні статті 231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушування її до вчинення правочину. Причому насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, побиття, заподіяння болю тощо); психічне насильство (залякування, погроза вбивством, заподіяння тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи тощо). Крім цього, різновидом насильства може вважатися службовий вплив керівника на свого підлеглого з метою спонукання останнього до вчинення правочину (зокрема, пониження в посаді, застосування дисциплінарних стягнень, зниження винагороди). Характерною рисою такого насильства є наявність причинно-наслідкового зв"язку між насильством і вчиненням правочину, тобто доказуванню підлягає факт вчинення правочину потерпілим саме тому, що його змусило до цього здійснене відносно нього насильство. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов"язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім"ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов"язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи доводи відповідачки і надані нею письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять того, що оспорюваний правочин був укладений нею під впливом тиску зі сторони керівництва позивача. При цьому сам по собі той факт, що відповідачка працювала на підприємстві позивача, безпосередньо не доводить того, що до неї був застосований вплив керівництва для укладення договору, а будь-яких інших належних та допустимих доказів застосованого до неї тиску, відповідачка суду не надала. Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина перша статті 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із врахуванням викладеного суд знаходить обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню позов ПМП "АДІСЕМ" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором у розмірі - 23 853,25 грн., витрат, пов'язаних з інфляцією у розмірі 977,94 грн., та 3% річних у розмірі - 535,22 грн., а всього на загальну суму - 25 366,41 грн. Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України у випадку задоволення позову з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 253,66 грн.

Outcome: approved