Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивачка, в інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до суду із позовною заявою до Державного нотаріуса Курахівської державної нотаріальної контори Островерхової О.А. про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визнання права власності на будинок та землю в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,6 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м. та додатковими будівлями відповідно до технічного паспорту № 218, а також на земельні ділянки площею 0,153 га. та 0,207 га відповідно до державного акту на право власності на землю серії IV-ДН № 049439 від 22.05.1997 року, земельні ділянки площею 5,070 га., кадастровий номер 1423385400:06:000:0702, та 0,080 га., кадастровий номер 1423385400:06:000:0703, відповідно до державного акту на право власності на землю серії IІ-ДН № 070027 від 05.08.2002 року. [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем, доглядала за ним, оскільки він не міг самостійно пересуватись. 07.05.2020 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Островерхової О.А., яка попрохала її надати заяви дітей про відмову від спадщини. Діти з позивачем не проживають з 2008 року, син [PERSON] знаходиться на території, непідконтрольній українській владі, зв`язку з ним у позивача немає. Син [PERSON] та донька [PERSON] надіслали завірені заяви з Республіки Польща. [PERSON] 24.07.2020 року зателефонувала нотаріусу, проте та знаходилась у відпустці. 28.07.2020 року [PERSON] приїхала до нотаріуса, проте через відключення електроенергії нічого не змогла зробити. Позивачка приїхала наступного дня і нотаріус їй сказала, що нею пропущено строки звернення із заявою про прийняття спадщини. Позивачка вважає, що вона має право на спадкове майно, однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснювати свої законні права. Просить скасувати постанову державного нотаріуса Островерхової О.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.08.2021 року, визнати за [PERSON] право власності на зазначений будинок та земельні ділянки, та зобов`язати державного нотаріуса Островерхову О.А. видати позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке належало померлому [PERSON] 28.07.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що ст. 50 Закону України «Про нотаріат» не передбачено скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зазначає, що позивачка не позбавлена права звернутись за вчиненням нотаріальної дії при усуненні підстав, які унеможливлюють вчинення нотаріальної дії. Оскільки спадкова справа в Курахівській державній нотаріальній конторі не відкрита, позивачка має право звернутись до будь-якого нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Вказує на те, що хворобливий стан спадкодавця не має значення для вирішення справи. Зазначає, що нотаріус не може бути відповідачем у справах про визнання права власності. На день смерті спадкодавця разом із ним були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які також мають право на спадщину. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З копії договору купівлі-продажу від 20.12.1991 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Мар`їнської державної нотаріальної контори Ністратовою Р.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2207, копії технічного паспорту, виданого Районним комунальним підприємством «Мар`їнське бюро технічної інвентаризації», інвентаризаційна справа № 1-218, реєстровий № 218, встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 79,6 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Державного акту на право власності на землю серії IV-ДН № 049439 від 22.05.1997 року, [PERSON] належить земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,360 га, з них для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,153 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,207 га. Згідно Державного акту на право власності на землю серії ІІ-ДН 070027 від 05.08.2002 року, [PERSON] належить земельна ділянка, розташована на території Новоселидівської сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,150 га, з них ріллі 5,070 га., кадастровий номер 1423385400:06:000:0702, та багаторічних насаджень 0,080 га., кадастровий номер 1423385400:06:000:0703. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.01.2020 року, виданого Мар`їнським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] помер [INFO] у селі Новоселидівка Мар`їнського району Донецької області, відповідний актовий запис № 43 (а.с. 10). Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.70.1971 року встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON] (а.с. 11). Отже, встановлено, що у зв`язку із смертю [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] заповіт за життя не складав. [PERSON] вперше звернулась до державного нотаріуса Курахівської державної нотаріальної контори Островерхової О.А. 07.05.2020 року, тобто, в межах строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Спадкова справа нотаріусом не заводилась (не відкривалась). Ці обставини сторонами визнаються та не оспорюються. З письмовою заявою до державного нотаріуса Курахівської державної нотаріальної контори Островерхової О.А. [PERSON] звернулась 12.08.2020 року. Постановою державного нотаріуса Курахівської державної нотаріальної контори Островерхової О.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.08.2020 року з посиланням на ст. 49 Закону України «Про нотаріат» позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що на час смерті спадкодавця разом із ним були зареєстровані і проживали дружина [PERSON] , сини померлого [PERSON] та [PERSON] , які також мають право на спадщину. Відповідно до ч. ч. 1,2 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернуться до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з частиною першою статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат», відповідно до ст. 1 якого, вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно зі ст. 5 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, передбачені ст. 34 Закону України "Про нотаріат", в тому числі видають свідоцтва про право на спадщину. Підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначаються ст. 49 Закону України "Про нотаріат". Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат", нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом. Конкретного посилання на пункт ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат", яким керувався нотаріус, відмовляючи позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, досліджена у судовому засіданні оскаржувана постанова не містить. При цьому ч. 3 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Отже, закон вимагає наявності конкретної правової підстави, яка обґрунтовує правомірність відмови, і така підстава, на переконання суду, повинна бути зазначена у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ст. 50 Закону України "Про нотаріат", нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Суд вважає, що у відповідності до норм діючого законодавства, а саме ст. 257 ЦК України, строк на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні становить три роки. Пунктом 2.1. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 282/20595 від 22.02.2012 року передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Відповідно до пункту 2.2. Глави 10 зазначеного Порядку, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Згідно п. 4.9. Глави 10 зазначеного Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Виходячи з вимог п. 4.10. Глави 10 зазначеного Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Відповідно до п. 4.11. Глави 10 зазначеного Порядку, для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Судом встановлено, що нотаріус не виконав всіх необхідних дій, передбачених згаданими вище нормами права, зокрема відповідач не завів спадкової справи відповідно до вимог п. 2.1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 282/20595 від 22.02.2012 року. Отже, нотаріус відмовив позивачці своєю постановою у видачі свідоцтва про право на спадщину, не відкривши спадкової справи. За таких обставин можна дійти висновку, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.08.2020 року не відповідає законодавству України. Крім того, суд встановив, що згідно довідки № 307/02-18 від 07.05.2020 року, виданої виконкомом Новоселидівської сільської ради, на день смерті [PERSON] разом із ним за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані і проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З довідки № 407/02-18 від 12.08.2020 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] , з 1998 року по час видачі довідки. Згідно ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 1297 ЦК України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Отже, за обставин, які були встановлені у судовому засіданні, суд переконаний, що у відповідача були усі можливості для виконання вимог ст. 5 Закону України "Про нотаріат" згідно з якою нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. В пункті 14 постанови Пленуму «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» №2 від 31.01.1992 року судам роз`яснено, що на справи за скаргами на нотаріальні дії або відмови в їх вчиненні поширюються загальні правила цивільного процесуального законодавства. При задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди; сам вирішувати питання про відповідні дії (наприклад, дозволити подарувати чи продати певне майно замість зобов`язання нотаріального органу виконати відповідну нотаріальну дію); зобов`язати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону (посвідчити договір дарування державним підприємством своєму працівникові жилого будинку при відсутності на це дозволу власника тощо), або вчинити нотаріальну дію у зв`язку з поданням суду документів чи доказів, відсутність яких у заявника викликала відмову у вчиненні цих дій, оскільки зазначена обставина є підставою для нового звернення до нотаріального органу, а не для скасування його постанови. Згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.08.2020 року, виданої Державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори Островерховою О.А., визнавши її незаконною, оскільки саме такий спосіб захисту прав позивача буде ефективним. Проте, суд відмовляє у задоволенні вимоги про зобов`язання державного нотаріуса Островерхової О.А. видати позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом. Приймаючи таке рішення, суд керується положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На переконання суду, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти ті чи інші нотаріальні дії, які безпосередньо належать компетенції нотаріуса відповідно до Закону України «Про нотаріат», оскільки це було би втручанням суду у дискреційні повноваження нотаріуса та порушенням ч. 2 ст. 19 Конституції України. Така думка суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18). Вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами вищевказаної статті ЦК України, підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання зі спадкоємцем, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця, також і наявність такої реєстрації не може бути доказом того, що він проживав або не проживав зі спадкодавцем. Такий висновок суду узгоджується з висновками Верховного суду України, викладеними у постановах від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17, 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Така заява розглядається в порядку окремого провадження. Окрім цього, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Статтею 392 ЦК України передбачено перелік підстав, за наявності яких власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Проте, позивач звернувся з вимогою про визнання права власності, зазначивши відповідачем державного нотаріуса, в той час, як суд переконаний за наслідками судового розгляду, що відповідач не оспорює права власності позивача на будь яке майно. Судом встановлено, що спір про право власності на спадкове майно між відповідачем та позивачем відсутній. Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії не є свідченням невизнання (оспорювання) права власності позивача на спадкове майно. Враховуючи наведене, а також те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Outcome: partial