Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся у грудні 2020р. до суду із вищевказаною позовною заявою. Позов обґрунтував тим, що 28.11.2019р. начальником Управління держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову та накладено штраф на позивача в розмірі 876 330грн. Дана постанова була оскаржена в судовому порядку, і постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 08.09.2020р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. та постанову Восьмого апеляційного окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. (якими було відмовлено в задоволенні позову) скасовано, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову винесену начальником Управління держпраці в Івано-Франківській області від 28.11.2019р. про накладення штрафу в розмірі 876 330грн., стягнуто на користь [PERSON] судовий збір 21 908грн. Внаслідок даної протиправної постанови позивач зазначає, що йому завдано матеріальну шкоду, яка виражена в розмірі судових витрат понесених у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій на загальну суму 21 000грн., а також заподіяно позивачу і моральну шкоду внаслідок сильного стресу та страху від суми штрафу, він втратив сон, апетит, не міг займатись звичними справами, постійна депресія, яка повпливала на самопочуття і здоров`я. Шкоду оцінює в 300 000грн. 03.02.2021р. відповідач 1 подав відзив на позовну заяву в якій заперечив позовні вимоги та вказав, що проведення інспекційного відвідування у позивача, як ФОП, за повідомленням Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області є правомірним. Під час інспекційного відвідування було встановлено факт порушення законодавства про працю, а тому й було винесено постанову 28.11.2019р., яка була предметом оскарження в суді. Щодо завданої матеріальної шкоди, то така є витратами на правову допомогу, тобто витратами пов`язаними із розглядом справи - судовими витратами, які повинні були бути розглянуті в адміністративній справі та стягнуті Верховним Судом при скасуванні рішень судів та задоволенні позову [PERSON] , з одночасною перевіркою таких витрат адвоката Онофришин В.О., який здійснював із самого спочатку юридичний супровід у справі №300/2407/19 (розрахунку погодинної вартості визначеної сторонами, акт приймання-передачі послуг за договором, вартість витраченого часу (по всіх трьох судових інстанціях), співмірність заявлених вимог до справи, врахування заперечення протилежної сторони у справі із поданою вимогою тощо). Щодо моральної шкоди, то позивач не зазначив у чому полягає дана шкода, які міркування щодо обраного розміру, та якими доказами підтверджується, не наведено причинно-наслідковий зв`язок між винесенням оскаржуваної постанови відповідача 1 та станом здоров`я на час звернення до суду. 01.03.2021р. надійшла відповідь на відзив, в якому позивач додатково зазначив, що через необхідність судового оскарження неправомірної постанови, понесення в зв`язку з чим витрат та затрата ним часу близько року до скасування постанови, спричиняла в т.ч. стрес та погане самопочуття. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача 1 позовні вимоги не визнала. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.11.2019р. начальником Управління держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову на ФОП [PERSON] , якою встановлено порушення вимог трудового законодавства та накладено штраф в розмірі 876 330грн. (а.с.9). Дана постанова була оскаржена ФОП [PERSON] в судовому порядку до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, який рішенням від 14.02.2020р. у позові відмовив, постановою Восьмого апеляційного окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. рішення суду першої інстанції було залишене без змін (а.с.57-84). Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 08.09.2020р. касаційну скаргу ФОП [PERSON] задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. та постанову Восьмого апеляційного окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. скасовано, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову начальника Управління держпраці в Івано-Франківській області від 28.11.2019р. про накладення штрафу в розмірі 876 330грн., стягнуто на користь [PERSON] судовий збір 21 908грн. (а.с.10-17). Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок даної протиправної постанови відповідача 1, йому завдано матеріальну шкоду, яка виражена в розмірі судових витрат - витрат на правову допомогу понесених у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на загальну суму 21 000грн., що підтверджується: угодою про надання правової допомоги (п.1 - консультація клієнта з питань оскарження постанови Управління держпраці про накладення штрафу; написання позову, подання його та підготовка заяв по суті позову), укладеною між ФОП [PERSON] та адвокатом Онофришин В.О. від 02.12.2019р., розрахунком вартості послуг від 02.12.2019р. та квитанцією про оплату 5000грн. (а.с.18-20), угодою про надання правової допомоги (п.1 - консультація клієнта з питань апеляційного оскарження рішення суду від 14.02.2020р., написання апеляційної скарги), укладеною між ФОП [PERSON] та адвокатом Онофришин В.О. від 05.03.2020р., розрахунком вартості послуг від 05.03.2020р. та квитанцією про оплату 6000грн. (а.с.21-23), угодою про надання правової допомоги (п.1 - захист та представництво прав і законних інтересів ФОП у справі №300/2407/19 у апеляційному суді), укладеною між ФОП [PERSON] та адвокатом Онофришин В.О. від 02.06.2020р., розрахунком вартості послуг від 02.06.2020р. та квитанцією про оплату 4000грн. (а.с.24-26), угодою про надання правової допомоги (п.1 - консультація клієнта з питань касаційного оскарження рішення суду від 14.02.2020р. та 03.06.2020р., написання касаційної скарги), укладеною між ФОП [PERSON] та адвокатом Онофришин В.О. від 25.06.2020р., Розрахунком вартості послуг від 25.06.2020р. та квитанцією про оплату 6000грн. (а.с.27-29). Щодо завданої позивачу матеріальної шкоди то така, як зазначив відповідач 1, є витратами на правову допомогу, тобто витратами пов`язаними із розглядом справи - судовими витратами, які повинні були бути розглянуті в адміністративній справі та стягнуті Верховним Судом при скасуванні рішень судів та задоволенні позову [PERSON] , з одночасною перевіркою таких витрат адвоката Онофришин В.О. який здійснював з самого спочатку юридичний супровід у справі №300/2407/19 (розрахунку погодинної вартості визначеної сторонами, акт приймання-передачі послуг за договором, вартість витраченого часу (по всіх трьох судових інстанціях), співмірність заявлених вимог до справи, врахування заперечення протилежної сторони у справі із поданою вимогою тощо). Розглядаючи позовні вимоги в цій частині слід зазначити таке. Так, згідно вимог КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:, в т.ч. визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у цих пунктах та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Як слідує зі ст.132, 134,139 КАС України в адміністративних справах, якою була справа щодо оскарження рішення позивачем [PERSON] , судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справісторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Отже, в порядку розгляду адміністративної справи №300/2407/19, позивач мав право доведення перед судом понесених ним витрат на правову допомогу, що є предметом на даний час в цивільній справі в сумі 21000грн., а суд, що розглядав адміністративну справу за наявності відповідних доказів з обґрунтуванням сторони щодо співмірності та розміру таких під час справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, мав змогу оцінити такі з врахуванням вищезазначеного. При цьому, що представник позивача на запитання суду зазначив про те, що договір та Акти виконаних робіт подавалися в адміністративній справі, окрім підтвердження за квитанціями оплат. З огляду на викладені обставини, позов в частині відшкодування майнової шкоди на суму 21000грн., заподіяної майну позивача, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, і в задоволенні таких слід відмовити. Також, як доводив позивач в позові йому заподіяно і моральну шкоду внаслідок сильного стресу та страху від суми штрафу, він втратив сон, апетит, не міг займатись звичними справами, постійна депресія яка повпливала на самопочуття і здоров`я, те ж саме зазначив і представник у судових засіданнях. Шкоду оцінює в 300 000грн. Заперечуючи позовні вимоги щодо моральної шкоди відповідач 1 зазначив, що позивач не довів у чому полягає дана шкода, які міркування щодо обраного розміру, та якими доказами підтверджується, не наведено причинно-наслідковий зв`язок між винесенням оскаржуваної постанови відповідача 1 та станом здоров`я на час звернення до суду. Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд встановив ті обставини, що ФОП [PERSON] за його доводами купляв відсортовану втор сировину на території по захороненню твердих побутових відходів у осіб ромської національності. Однак, суди не звернули увагу на те, що позивач не працевлаштовував громадян без укладення трудового договору, що мав би під час розгляду адміністративної справи довести орган, який притягнув його до відповідальності, попередньо встановивши такі факти інспектором Управління Держпраці у відповідних протоколах та постановах. При цьому, відсутність цивільно-правових договорів у письмовій формі не дає підстав для висновку, що між [PERSON] та збирачами вторинної сировини існували трудові відносини, а недотримання самої письмової форми цивільно-правового договору (у випадках за ч.1 ст.208, ст.205 ЦК України) не свідчить про його не укладення. Суд зазначає, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). За змістом статті 1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 зазначеної частини передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою, з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди. Вина заподіювача шкоди є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди). Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування. Особливі випадки цивільно-правової відповідальності - це відшкодування моральної шкоди незалежно від вини. Це випадки, передбачені ч. 2 ст. 1167 ЦК: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Перелік цих випадків не є вичерпним. Розглядаючи визначення розміру моральної шкоди, слід зазначити, що це питання вирішується лише судом, проте сторони можуть пропонувати суду свої варіанти. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Моральну шкоду позивач обґрунтовує також і тим, що протягом одного року, з часу винесення оскаржуваної ним постанови та накладенням штрафу до часу скасування цієї постанови Верховним Судом, пройшов один рік, під час якого йому й було її завдано. Оцінюючи всі докази кожен зокрема та в сукупності, суд приходить до висновку, що до позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача 1, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг таких моральних страждань. Окрім того, як з`ясовано судом в судових засіданнях, позивач штраф не оплачував, скориставшись правом оскарження притягнення його до адмінвідповідальності. Разом із тим суд погоджується з тим фактом, що внаслідок саме винесення постанови про накладення на позивача штрафу, він можливо й пережив неприємні емоції, однак скористався правом оскарження такого рішення в судовому порядку за вимогами КАС України. Проте, в позовній заяві позивачем та в ході розгляду справи представником позивача в судових засіданнях не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій представника відповідача 1, і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів. З огляду на те, що "розумність"і "справедливість" зазначена у ст. 23ЦК України, є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. ЄСПЛ часто використовує інші способи залагодження моральної шкоди - нематеріальні. У справі Аміхалай проти Молдови (20.04.2004) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішення Білуха проти України (09.11.2006). У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. У п. 54. рішення ЄСПЛ "Перна проти Італії"від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії". Отже, суд прийшов до ствердного переконання що сам факт наявності судового рішення, яким скасована постанова складена в порядку КУпАП із накладенням штрафних санкцій, не являється на переконання суду прямим доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. Враховуючи що в позові відмовлено, судові витрати за вимогами ЦПК України залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed