Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

В провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала цивільна справа: за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 25.05.2015 року було виділено в окреме провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що після укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] у 1992 році, вона вселилась в будинок [ADDRESS] , який на праві спільної часткової приватної власності належить відповідачу [PERSON] , його брату та мамі. При цьому, в будинку проживали лише позивачка та відповідач [PERSON] . За час перебування у шлюбі сторони провели наступні добудови будинку: кухню, коридор, ванну, туалет, а також за спільні кошти провели капітальний ремонт будинку, зокрема: замінили дах, вікна, влаштували парове опалення, підвели до будинку централізоване водо- та газопостачання, каналізацію, а також провели ряд інших будівельно-опоряджувальних робіт. Внаслідок виконання таких робіт істотно збільшилась вартість частки відповідача [PERSON] у житловому будинку в результаті трудових та фінансових затрат подружжя. Тому позивачка просить визнати частку у житловому будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] об`єктом спільної власності подружжя та поділити майно, виділивши в натурі по Ѕ частині кожному (з 1/6 частини майна). 14.06.2017 року позивачкою було подано позовну заяву в новій редакції, залучено співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] Позивачка просить позовні вимоги в частині поділу речей домашньої обстановки залишити без розгляду, а прохальну частину позовних вимог викладає у наступним чином: - визнати частку 1/6 у житловому будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та проведену до будинку прибудову «а», прибудову «а1», огорожу №2, ворота №3 об`єктом спільної власності подружжя позивачки та відповідача із розміром частки кожного по 1/2. Розгляд справи був проведений за редакцією позовної заяви від 14.06.2017 року. У справі були призначені експертизи. Позивачка не з`явилася в судове засідання. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Відповідач - [PERSON] не з`явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] жодного разу не з`явилися в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачі є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачі мали можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторін не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без їх участі. Відзив на позов до суду не подали. Суд при цьому зважає на те, що справа перебуває на розгляді тривалий час. Суд вважає, що чергова неявка відповідачів не може виправдовувати поважність причини неявки до суду. Суд також зважає на те, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме права інших учасників на справедливий суд. Адже всі учасники процесу є рівними, і суд не може надавати перевагу одній стороні всупереч інтересам іншої сторони. Тому суд вважає, що справу можливо розглянути за наявними матеріалами та з урахуванням пояснень, що були надані представниками. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка - [PERSON] та відповідач - [PERSON] з 12.09.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Клеванською селищною радою Рівненського району, актовий запис №44 (т.1, а.с.3). Після укладення шлюбу позивачка вселилась в будинок [ADDRESS] , який на праві спільної часткової приватної власності належить відповідачам. Зокрема, як вбачається з договору про порядок володіння та користування спільним майном від 23.03.2014 р., укладеним між відповідачами (т.1, а.с.89-90) [PERSON] належить 1/6 частина даного будинковолодіння, його брату - [PERSON] - 4/6 частини, та мамі - [PERSON] - 1/6 частина, і сторони визначили порядок користування спільним майном. Право власності [PERSON] на 1/6 частину зазначеного будинку підтверджується довідкою №1910318, виданою 05.11.1998 р. КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" про те, що йому на праві особистої власності належить 1/6 частина жилого будинку [ADDRESS] на підстав свідоцтва про право на спадщину від 24.06.1986 р., і записано в реєстрову книгу під реєстровим №6-98-8/20 (т.1, а.с. 11). Однак, частка [PERSON] не виділена в натурі. Як не виділена в натурі й частка інших співвласників майна. \~ \~ \~ \~ З 1992 року в будинку фактично проживали лише позивачка та відповідач. На підставі рішення виконавчого комітету Клеванської селищної ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 27.05.1992 р. №67 (т.1, а.с. 88) в будинку було облаштоване централізоване водо- та газопостачання, влаштована каналізація. Крім того, на підставі рішення виконавчого комітету Клеванської селищної ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 16.03.1993 р. №26 (т.1, а.с. 66) була проведена добудова веранди до житлового будинку з розміщенням в ній кухні, ванни та туалету. Також був проведений капітальний ремонт будинку, зокрема: був замінений дах, вікна, влаштовано водяне опалення, а також проведено ряд інших будівельно-опоряджувальних робіт. Як зазначала позивачка, внаслідок виконання вищезазначених робіт істотно збільшилась вартість частки відповідача [PERSON] у житловому будинку в результаті трудових та фінансових затрат подружжя, а тому наявні підстави для визнання 1/6 частини майна, що належить [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя, та визнання за позивачкою права власності на 1/12 частини будинковолодіння [ADDRESS] (1/2 частина від 1/6 частини). Однак заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно положень ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно положень статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За положеннями статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Надалі суд зауважує на наступне. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" (з наступними змінами та доповненнями), згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність" таке право виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов`язок. З наявним матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що до будинку було здійснено добудови нежитлових приміщень. \~ \~ \~ \~ Позивачка зазначає про те, що внаслідок виконання вищезазначених робіт істотно збільшилась вартість частки відповідача [PERSON] у житловому будинку в результаті трудових та фінансових затрат іншого з подружжя. Аналіз положень ст.ст.57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст.57 цього кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст.62 цього кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок трудових або грошових затрат іншого з подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Аналогічну правову позицію було висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.04.2019 у цивільній справі №541/2734/16-ц. При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення у вартості» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи. Як вбачається з висновку експерта №8012-8013 додаткової судової оціночно-будівельної експертизи за матеріалами цивільної справи №570/2042/15-ц, ринкова (дійсна) вартість житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , без врахування вартості земельної ділянки, яка знаходиться під цим житловим будинком, станом на момент проведення експертизи (24.02.2017 року): - без врахування проведених у ньому після 12.09.1992 поліпшень та добудов, з урахуванням його зносу, становить 475 719, 00 грн. - з урахуванням проведених у ньому поліпшень та добудов, з урахуванням його зносу, становить 572\~475, 00 грн. (т.1 а.с.242-245) Тобто, з наведеного висновку слідує, що вартість житлового будинку [ADDRESS] з врахуванням поліпшень та добудов збільшилась на 96\~756 грн. Також суд звертає увагу, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження понесених нею трудових і грошових затрат при проведенні добудови до будинку. Слід зазначити, що позивачкою (її представником) були надані копії квитанцій про придбання будівельних матеріалів та виконання робіт, зокрема: -робіт з заміни покрівлі; -робіт з влаштування «європаркану»; -робіт з утеплення будинку; -робіт з заміни вікон; -робіт з газифікації будинку; -робіт з водопостачання; -робіт з проведення добудов і т.д. (т.1, а.с.115-135). Свідок [PERSON] (сестра позивачки) надала суду показання про те, що позивачка та її чоловік здійснили добудову: кухні, ванни, туалету, коридору та ганку. Також перекрили дах, провели зовнішні роботи, замінили вікна, придбали котли опалення, облаштували бетонну огорожу. Свідок зазначила, що будівельні роботи розпочались близько 20 років тому, і проводились за кошти подружжя. Зазначила, що відповідач деякий час офіційно не був працевлаштований, офіційного доходу не мав, однак, був хорошим майстром та виконував частину будівельних робіт самостійно. Однак, з наявних квитанцій, видаткових накладних, товарних чеків неможливо встановити ким саме з подружжя було понесено грошові затрати, адже переважна кількість вищезазначених документів не містить інформації про замовника/одержувача/платника продукції та послуг. Крім того, оскільки будівельні роботи проводились у всьому будинку, з поданих документів неможливо встановити, чи всі ремонтні роботи були проведені саме позивачкою та її колишнім чоловіком, чи й інші співвласники також проводили будівельні та ремонтні роботи. Позивачка та її представник не зазначили конкретний час проведення таких робіт, обмежившись загальними фразами про те, що «такі роботи були проведені». Надалі суд зазначає наступне. Як зазначає позивачка у позовній заяві та пояснив її представник у судовому засіданні, істотно збільшилася вартість частки у власності відповідача саме в результаті здійснення вищевказаних робіт та проведення оздоблювального ремонту всього будинку. Суд звертає увагу, що саме вартість всього житлового будинку збільшилась на 96\~756 грн., а не лише вартість частини будинку, яка належить [PERSON] , як зазначає позивачка у позовній заяві, та надала пояснення її представник. Оскільки до будинку були проведені добудови нежитлових приміщень, то в даному випадку позивачка має право на відшкодування своїх затрат на будівництво. А такі позовні вимоги не були заявлені. За наведеного суд вважає заявлений позов необґрунтованим та недоведеним, а тому у його задоволенні слід відмовити. Щодо скасування арешту, накладеного на спірне майно. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10\~червня 2015\~року було вжито заходи по забезпеченню позову, а саме, накладено арешт на майно, зокрема й на: 1/6 частину будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). Згідно ч.1. с. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до положень ч.9 с. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки рішення суду, ухвалене за результатами розгляду справи, не набрало законної сили, спір між сторонами не перестав існувати, відповідної заяви про скасування заходів забезпечення позову до суду не надходило, а тому суд вважає за доцільне не скасовувати заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на 1/6 частини будинковолодіння, яка належить [PERSON] , до набрання рішенням законної сили. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивачку. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed