Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 17.07.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки №001-29502-170712 на умовах, визначених у Тарифному пакеті Кредитна картка №1 Еволюція (Лояльна/Зарплатна), що міститься в Додатку № 1 до Договору та згідно з умовами Договору, Умовами надання Картки і Правилами надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затвердженими [PERSON] Директорів ПАТ "Дельта Банк»", які оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах Банку в приміщеннях Банку та на сайті Банку, в рамках якого: відкрити Поточний рахунок №26258906452418 з використанням платіжної картки в національній валюті України - гривні, далі - "Рахунок", згідно з п. 1.2 Договору; оформити платіжну картку платіжної системи, Visa International та/або МаsterСагdWorldwide та/або ВОПС Дельта, а також ПІН-код до Картки, згідно з п. 1.2 Договору; встановити Позичальнику ліміт Кредитної лінії на день укладення Договору у сумі 20000,00 грн. на день укладення Договору, шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 50 000 грн., та на строк 364 календарних днів, відповідно до умов, визначених у пунктах 1.3. та 1.5. Кредитного Договору. 20 березня 2013 року, згідно протоколу №14 рішенням [PERSON] директорів АТ «Дельта банк» затверджені Правила банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Через 30 календарних днів з моменту оприлюднення цих Правил на Офіційному сайті Банку нижченаведені документи будуть викладені в новій редакції, а саме в редакції таких Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», із переходом до Клієнтів та Банку усіх прав та обов'язків, що виникли відповідно до вищезазначених у цьому пункті документів, в їх редакції за такими Правилами відповідно до виду обраних банківських послуг: Правила надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками і використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затверджені рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від «27» жовтня 2010р. (протокол № 294); Пропозиція АТ «Дельта Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб клієнтів DeltaPremier, затверджена рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від «11» липня 2012р. (протокол № 390); Правила надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від «18» липня 2012р. (протокол № 392); Пропозиція АТ «Дельта Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, затверджена рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від «22» серпня 2012р. (протокол № 398). Таким чином, згідно з умовами Правил надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затверджених рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк», правовідносини за Кредитним Договором регулюються останніми, проте через те, що вищезгадані Правила втратили чинність, в подальшому всі визначення в кредитному Договорі вживаються у значенні, встановленому Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» від 20.03.2013р. протокол №14. Відповідно до п. 5.2 Кредитний Договір набуває чинності з дати його укладання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим Договором. Кошти Кредитної лінії та власні кошти Клієнта використовуються для розрахунків за товари чи послуги, що придбаваються Клієнтом у суб'єктів господарювання, та зняття готівки, виконання Клієнтом своїх зобов'язань перед Банком за цим Договором, та вчинення інших операцій, які не заборонені діючим законодавством України (п. 1.6 Кредитного договору). Відповідно до п. 1.7 Договору банк здійснює обслуговування Рахунку за кредитною схемою. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про захист персональних даних» у зв'язку з чим, нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. Порушення своїх споживчих прав вбачає в наступному: 1) Порушення норм, встановлених ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач вказує, що його працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого їй було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона не читаючи із-за дрібного шрифту підписала, надіючись на добросовісність працівника Банку. Однак, вважає, що відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема, - банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до правил ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно з ч. 1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. З ст.1054 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). В пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до п. п. 5.1 та 5.20 Договору Клієнт підтверджує підписанням Договору, що вона (позивач) начебто ознайомлена з Правилами, Тарифами, погоджується вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі Договору, та начебто отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання Кредиту за Договором, а саме - щодо сукупної вартості Кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) Банку, що пов'язані з наданням обслуговуванням і погашенням Кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання Кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів). Згідно з п. 5.15 підписанням Договору Клієнт підтверджує, що один з оригіналів Договору, а також по примірнику діючих Тарифів та Правил передані позивачеві. Що й було зроблено Банком, окрім Правил, які були отримані з інтернет - сторінки Банку. Проте, згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Проте, будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією встановленою, відповідно до ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач не отримувала. Також ця інформація не доводилася в усній формі. На думку позивача, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивач не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Їй повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору позивачу роз'яснено та спонукав підписати договір. Вважає, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким позивачка ніколи в житті не зустрічалась. Вона не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті підписання даної угоди. Відповідно до положень ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Зазначає, що позивачка не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. З врахуванням наведеного, позивач при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність, не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених: ст. 11 З У «Про захист прав споживачів» є підставою, згідно із ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного Договору недійсним, в зв'язку з недотриманням Банком вимог Закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. 2) Порушення норм встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Відповідно до п.4.1 Розділу 4 (Врегулювання спорів) Договору «у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони домовляються про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього Договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючись - визнання цього Договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеним) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у наступному порядку. Справа розглядається одноособово [PERSON] - третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або [PERSON] у порядку черговості, вказаному у цьому пункті Договору. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків». Статтею 5 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. [PERSON] Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3 пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України від 03.02. 2011 року №2983-УІ "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам", який набрав чинності 12.03.2011 року, частину першу статті 6 зазначеного Закону доповнено пунктом 14 про те, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Договір набрав чинності з 17.07.2012 року (згідно п. 5.2 Кредитного договору). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України закріплено положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Спеціальним законом, який регулює правовідносини по отриманню та виконанню споживчого кредиту з позивачем є ЗУ «Про захист прав споживачів». Статтею 18 зазначеного Закону передбачено визнання недійсними умов договору, або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин (або його окремі умови), визнані судом недійсним, є недійсним з моменту його (їх) вчинення. Таким чином, на час укладення третейського застереження, між позивачем та відповідачем ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15. Позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого зокрема, пунктом 4.1. Кредитного договору не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт 4.1. Розділу 4 Кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним. 3) Порушення норм встановлених абз.5,11 п.2 спи 8 ЗУ «Про захист персональних даних». Пунктом 5.5 Договору встановлено, що з підписанням Договору Клієнт повідомлений та надає згоду (дозвіл) Банку на обробку його персональних даних, що включає в себе дії Банку по збору, реєстрації, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленню, поширенню (розповсюдженню, реалізації, передачі), використанню, знеособленню, та знищенню будь-яких персональних даних Клієнта. Для цілей цього Договору Клієнт погоджується, що обсяг персональних даних включає будь-які відомості/інформацію, що дозволяють ідентифікацію фізичної особи та були надані Клієнтом відносно себе та/або містяться у виданих на ім'я Клієнта документах чи підписаних ним документах (п. 5.7 Договору). Відповідно до п. 5.8 Договору підписанням Договору Клієнт начебто надає свою згоду (дозвіл) Банку на те, що: - обробка персональних даних Клієнта здійснюється Банком відповідно до наступних цілей: надання Клієнту будь-яких банківських/фінансових послуг та послуг у сфері страхування; передачу Клієнту інформації, яка містить рекламно-інформаційний характер (в тому числі щодо нових продуктів та послуг Банку або інших осіб) або будь-якої іншої інформації, зокрема про стан будь-якого рахунку Клієнта, відкритого у Банку або про стан заборгованості Клієнта за будь-яким договором, укладеним з Банком, шляхом відправлення Банком текстового повідомлення (СМС) на наданий Клієнтом номер мобільного телефону та/або засобами поштового зв'язку чи іншими засобами (в тому числі за допомогою третіх осіб), обраними на власний розсуд Банку; перевірки достовірності наданих Клієнтом персональних даних, в тому числі за допомогою послуг інших осіб, та їх використання і поширення в процесі здійснення будь-яких дій, спрямованих на погашення існуючої заборгованості Клієнта за будь-яким договором, укладеним з Банком; 4) здійснення Банком інших дій, що не заборонені законодавством України та обираються Банком на власний розсуд. порядок використання персональних даних Клієнта визначається Банком самостійно на власний розсуд в кожному окремому випадку відповідно до Положення про обробку персональних даних в АТ «Дельта Банк», та включає право Банку здійснювати будь-які дії щодо обробки цих даних та щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних третім особам, обраним Банком; порядок поширення персональних даних визначається Банком самостійно на власний розсуд з врахуванням норм законодавства України у сфері банківської таємниці та включає будь-які дії Банку щодо передачі відомостей про Клієнта з бази персональних даних третім особам, обраним Банком; порядок поширення персональних даних визначається Банком і самостійно на власний розсуд з врахуванням норм законодавства України у сфері банківської таємниці та включає будь-які дії Банку щодо передачі відомостей про Клієнта з бази персональних даних третім особам, обраним Банком; порядок доступу до персональних даних третіх осіб, в тому числі надання їм часткового або повного права обробки цих даних та/або передачу таких даних визначається Банком самостійно на власний розсуд, в тому числі з метою перевірки достовірності наданих Клієнтом персональних даних та/або контактних даних, для захисту інтересів Банку, зокрема, але не виключно, у випадку звернення до суду, у випадку відступлення Банком права вимоги за цим Договором, тощо. При цьому, Клієнт підписанням цього Договору надає свою згоду на передачу своїх персональних даних Банком третім особам та надає доступ до своїх персональних даних будь-яким третім особам, що визначаються Банком самостійно, при чому Клієнт підтверджує, що така передача персональних даних не потребує подальшого окремого повідомлення Клієнта про такі дії (передачу) будь-яким способом, в тому числі і шляхом письмового повідомлення. Під третіми особами, зазначеними вище у цьому пункті Договору, Клієнт розуміє колекторські компанії, операторів мобільного та поштового зв'язку, а також будь-яких інших осіб (як фізичних, так і юридичних), яким Банком надається доступ до персональних даних / здійснюється передача персональних даних Клієнта. Зазначена у п. п. 5.5 - 5.8. цього Договору згода (дозвіл) Клієнта є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії (пункт 5.9 Кредитного Договору). Позивач вважає, що п. п. 5.5 - 5.8 Договору є незаконними та суперечать абз.5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних». Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб'єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки; За статтею 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно з п.6 ст.6 ЗУ «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поряд з цим, відповідно абз. 5,11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду їх на обробку. Позивач зазначає, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). Тож, на думку позивача, позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у пункті 5.9 Договору встановлено їх безвідкличність, є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання цього пункту недійсним. 4) Порушення норм встановлених ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно із п. 1.7 Тарифів до Договору передбачена щомісячна плата за обслуговування карткового рахунку - нараховується щомісячно, з витратного ліміту, з суми позитивного залишку власних коштів клієнта або недозволеного овердрафту, в останній робочий день місяця при наявності заборгованості по рахунку або залишку власних коштів на рахунку. У випадку, якщо залишок власних коштів на картковому рахунку менш ніж встановлена плата, плата встановлюється у розмірі залишку на даному картковому рахунку. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту в Договорі від 17.07.2012р. встановлюються Законом України «Про захист прав споживачів», згідно з п. 1.6 Договору. За положеннями ч. 5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачем про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Тобто, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо щомісячної плати за обслуговування карткового рахунку, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 ст. 1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування карткового рахунку, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. На підставі викладеного, позивач просить суд, - визнати недійсним Кредитний договір №001-29502-170712 від 17.07.2012 року. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] не з»явились, надавши заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідь на відзив надано не було. В судове засідання не з»явився представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» за довіреністю [PERSON], який будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Надано письмовій відзив на позовну заяву, за яким зазначено про необхідність відмови у задоволенні позову. Крім того, у заяві просить застосувати строки позовної давності. Враховуючи думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності суд, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що 17.07.2012р. піж ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір №001-29502-170712 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговуванням платіжної картки. Відповідно до п. 1.3 договору, банк надає клієнту кредит шляхом відкриття клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії на рахунку в сумі 20000грн. Ліміт кредитної лінії розраховується банком самостійно. Фактично [PERSON] було отримано кредит в розмірі 14500грн., за яким, на час розгляду справи, станом на 20.03.2018р., мається заборгованість: по тілу кредиту в сумі 1997грн. 52коп.; по відсотках 124грн. 50коп., пені 825грн. 00коп., про що зазначено у довідці ПАТ «Дельта Банк». Заперечень від позивача щодо даних обставин, до суду не надійшло. Кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої на умовах погодженими Сторонами у цьому договорі та не потребує підписання додаткових угод до цього договору (п. 1.5 Договору). За п. 2.1. Договору моментом надання банком клієнту кредиту є день здійснення операції за допомогою картки або у день утримання платежів, передбачених тарифами, за умови відсутності на рахунку власних коштів. Клієнт сплачує банку проценти за користування кредитною лінією та/або овердрафтом за ставками, які зазначені в Тарифах (п.2.3 Договору). Згідно із п. 2.4 Договору, проценти за користування кредитною лінією та/або овердрафтом нараховуються банком у валюті рахунку щоденно, на суму використаних коштів станом на кінець кожного дня виходячи з кількості днів в періоді нарахування. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину\~\~стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч..1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу. За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні цього договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов»язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. В даному випадку судом враховуються висновки ВСУ, викладені в постанові від 02.12.2015р. у справі №6-1341цс15. Згідно з пунктом 5.20 Договору, підписанням цього Договору клієнт підтверджує, що він отримав повну доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за Договором, а саме щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром, всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтовної сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісій (тарифів). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1\~ст. 627 ЦК України). Відповідно до\~ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторонни досягли домовленості згідно з положеннями статей\~207,\~640 ЦК України\~та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Згідно з ч. 4. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються дані про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15\~і 23 цього Закону. Відповідно до п. 14 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до положень ч. ч. 1, 6\~ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином,\~Законом України "Про захист прав споживачів"\~закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживача. Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього\~Закону\~визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику. Спірний Договір укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору, а саме, станом на 17.07.2012 не заявляв претензій щодо умов договору при його укладенні, не пропонував додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови та зобов»язання. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. Таким чином, позивач підписала умови договору, що викладені у договорі від 17.07.2012р., що свідчить про те, що вона з ними ознайомилась та погодилась і в подальшому виконувала взяті на себе зобов»язання, а тому суд вважає, що в цій частині вимоги є безпідставними. Також є безпідставними доводи позивача про введення її відповідачем в оману під час укладення кредитного договору. Згідно із ч. 6\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до п. 3 ч. 7\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином,\~Законом України «Про захист прав споживачів»\~передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. При цьому, слід зазначити, що відповідно до п.5.15 Договору, з підписанням цього Договору Клієнт підтверджує, що один з оригіналів цього Договору, а також по примірнику діючих Тарифів та Правил були передані останньому. На спростування такого положення Договору, Закону та факту, позивач доказів не надала. Відповідно до п.4.1 Розділу 4 Договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони домовляються про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього Договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючись - визнання цього Договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеним) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у наступному порядку. Справа розглядається одноособово [PERSON] - третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем: [PERSON] або [PERSON] у порядку черговості, вказаному у цьому пункті Договору. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків». Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між: сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону, Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Крім того, Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України від 03.02. 2011 року №2983-УІ "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам", який набрав чинності 12.03.2011 року, частину першу статті 6 зазначеного Закону доповнено пунктом 14 про те, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). На час розгляду справи, позивачем, враховуючи норми ст.ст. 12, 76-82 ЦПК України, жодним чином не доведено наявність та настання для нього негативних наслідків від такого застереження. Крім того, наявність третейського застереження в договорі, - не дає підстав для визнання договору недійсним, оскільки така умова є нікчемною. Також, слід зазначити, що позивачем не доведено й того факту, що відповідачем нікчемність умов щодо третейського застереження заперечується, або, що ним вчиняються дії на виконання такої умови. Пунктом 5.5 Договору встановлено, що з підписанням Договору Клієнт повідомлений та надає згоду (дозвіл) Банку на обробку його персональних даних, що включає в себе дії Банку по збору, реєстрації, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленню, поширенню (розповсюдженню, реалізації, передачі), використанню, знеособленню, та знищенню будь-яких персональних даних Клієнта. Для цілей цього Договору Клієнт погоджується, що обсяг персональних даних включає будь-які відомості/інформацію, що дозволяють ідентифікацію фізичної особи та були надані Клієнтом відносно себе та/або містяться у виданих на ім'я Клієнта документах чи підписаних ним документах (п. 5.7 Договору). Відповідно до п. 5.8 Договору підписанням Договору Клієнт надає свою згоду (дозвіл) Банку на те, що: обробка персональних даних Клієнта здійснюється Банком відповідно до наступних цілей: надання Клієнту будь-яких банківських/фінансових послуг та послуг у сфері страхування; передачу Клієнту інформації, яка містить рекламно-інформаційний характер (в тому числі щодо нових продуктів та послуг Банку або інших осіб) або будь-якої іншої інформації, зокрема про стан будь-якого рахунку Клієнта, відкритого у Банку або про стан заборгованості Клієнта за будь-яким договором, укладеним з Банком, шляхом відправлення Банком текстового повідомлення (SMS) на наданий Клієнтом: номер мобільного телефону та/або засобами поштового звязку чи іншими засобами (в тому числі за допомогою третіх осіб), обраними на власний розсуд Банку; перевірки достовірності наданих Клієнтом персональних даних, в тому числі за допомогою послуг інших осіб, та їх використання і поширення в процесі здійснення будь- яких 'дій, спрямованих, на погашення існуючої заборгованості Клієнта за будь-яким договором, укладеним з Банком; здійснення Банком інших дій, що не заборонені законодавством України та обираються Банком на власний розсуд. Порядок використання персональних даних Клієнта визначається Банком самостійно на власний розсуд в кожному окремому випадку відповідно до Положення про обробку персональних даних в АТ «Дельта Банк», та включає право Банку здійснювати будь-які дії щодо обробки цих даних та щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних третім особам, обраним Банком; порядок поширення персональних даних визначається Банком самостійно на власний розсуд з врахуванням норм законодавства України у сфері банківської таємниці та включає будь-які дії Банку щодо передачі відомостей про Клієнта з бази персональних даних третім особам, обраним Банком; порядок поширення персональних даних визначається Банком самостійно на власний розсуд з врахуванням норм законодавства України: у сфері банківської таємниці та включає будь-які дії Банку щодо передачі відомостей про Клієнта з бази персональних даних третім особам, обраним Банком; порядок доступу до персональних даних третіх осіб, в тому числі надання їм часткового або повного права обробки цих даних та/або передачу таких даних визначається Банком самостійно на власний розсуд, в тому числі з метою перевірки достовірності наданих Клієнтом персональних даних- та/або контактних даних, для захисту інтересів Банку, зокрема, але не виключно, у випадку звернення до суду, у випадку відступлення Банком права вимоги за цим Договором, тощо. При цьому, Клієнт підписанням цього Договору надає свою згоду на передачу своїх персональних даних Банком третім особам та надає доступ до своїх персональних даних будь-яким третім особам, що визначаються Банком самостійно, при чому Клієнт підтверджує, що така передача персональних даних не потребує подальшого окремого повідомлення Клієнта про такі дії (передачу) будь-яким способом, в тому числі і шляхом письмового повідомлення. Під третіми особами, зазначеними вище у цьому пункті Договору, Клієнт розуміє колекторські компанії, операторів мобільного та поштового зв'язку, а також будь-яких інших осіб (як фізичних, так і юридичних), яким Банком надається доступ до персональних даних / здійснюється передача персональних даних Клієнта. Зазначена у п. п. 5.5 - 5.8. цього Договору згода (дозвіл) Клієнта є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії (пункт 5.9 Кредитного Договору). Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода субєкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку ЇЇ персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода субєкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно- телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки; Також, згідно з ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», згідно яких особа, має право предявляти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду їх на обробку. Таким чином, на думку суду, судом встановлено, що позивач [PERSON] надала згоду на обробку її персональних даних. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що її права та інтереси порушені чи оспорюються відповідачем. Крім того, позивач не довів, що він звертався до ПАТ «Дельта Банк» із заявою чи пропозиціями щодо зміни умов договору від 17.07.2012р. Згідно з п. 1.7 Тарифів до Договору передбачена щомісячна плата за обслуговування карткового рахунку у розмірі 9,90 грн. щомісячно, з витратного ліміту, з суми позитивного залишку власних коштів клієнта або недозволеного овердрафту, в останній робочий день місяця при наявності заборгованості по рахунку або залишку власних коштів на рахунку. У випадку, якщо залишок власних коштів на картковому рахунку менш ніж встановлена плата, плата встановлюється у розмірі залишку на даному картковому рахунку. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. За положеннями ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачем про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім, відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 5.22 Договору сторони домовились, що цей договір є змішаним та складається з трьох окремих за змістом правовідносин, що встановлюються між сторонами за цим Договором (банківський рахунок, застава та кредит) та до відносин сторін цього Договору застосовуються у відповідних частинах положення законодавства України, які регулюють такі правовідносини. Відповідно до ч.4 ст. 1068 ЦК України клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Під час розгляду справи судом встановлено, що за Договором банк фактично не здійснює нарахування щомісячної плати за обслуговування карткового рахунку. Та й сама позивач таких підтверджень до суду не надала, а тому і в цій частині слід вважати обставини, на які посилається позивач у позові, безпідставними, необґрунтованими та не доведеними. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені у ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то така заява не підлягає до задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок Державного бюджету України. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed