Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 21.08.2014 року на судовому засіданні в Чигиринському районному суді та 23.10.2014 року в апеляційному суді на судових засіданнях директор БДЮТ [PERSON] надала неправдиву оцінку фактам, що мали місце, а також використала під час судових дебатів відомості, що не відповідають дійсності, зачіпають її честь, гідність, ділову репутацію, стала обмовляти її, використовувала образливі слова, здійснила її оцінку, як вчителя, не в коректній формі. Крім того інформація, наведена на суді, побудована у формі іронічних звинувачень щодо її професійної діяльності. Крім того на суд потрапили не перевірені директором [PERSON] факти про те, що вона немає нагород та про результативність її роботи вчителем. Також на профспілкових зборах [PERSON] зазначила, що їй потрібно ставати на коліна і проситись, з приводу чого існує аудіозапис цих зборів. Коли вона 22.04.2015 року прийшла до БДЮТ, то директор [PERSON] публічно при дітях почала вести себе не коректно по відношенню до неї, звинувачувала її в неправомірних намірах (нібито вона прийшла з вибухівкою, щоб підірвати заклад), у зв`язку з чим вона зверталась до прокуратури. Всі наведені на суду факти зачіпають мою честь, гідність, ділову репутацію в громадській думці і в очах колективу. В неї є певне коло родичів, знайомих, думка яких їй не байдужа. Вже майже рік, як вона знаходиться в стані морального пригнічення і дискомфорту. Усе це викликано неправомірними діями відповідача, яка принизила її перед іншими людьми та поширила відомості стосовно неї, звела наклеп. Всі ці покази на суді призвели до того, що їй довелося страждати, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації її звичок і бажань, погіршилися відносини з оточуючими людьми, призвели до інших негативних наслідків морального характеру. Порушився нормальний хід її життя. Вона відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. В неї порушився сон і самопочуття. Головні та серцеві болі не проходять і до цього часу. Хід її життя порушений ще тому, що вона не знає, яку брехню вигадає відповідач і де її поширить. Через дії відповідача страждає не лише вона, а й її сім'я, члени якої постійно переживають за її здоров'я. Моральна атмосфера в сім'ї після звільнення її з роботи погіршилась. Вона втратила вплив і повагу не тільки серед своїх колег по роботі, а й серед членів своєї родини. Розмір її моральної шкоди безмежний, але відповідач має компенсувати хоча б витрати пов'язані з відновленням її здоров'я, відпочинком від усього, що сталося з нею і членами її сім'ї. А тому просить визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, відомості, які надав відповідач щодо неї, зобов'язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження її честі, гідності, ділової репутації та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 6000гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та прохала їх задовольнити, пояснивши суду, що [PERSON]. звела на неї наклеп, що вона була присутня, коли загинула дитина, але ні на полі, ні на ставку її не було. Також на профспілкових зборах вона поширила неправдиву інформацію, що вона не працює творчо і не має творчого потенціалу, у неї немає нагород і вона є не талановитим та не здібним вчителем, конфліктує з усіма колегами. Представник відповідача [PERSON]. позов не визнала і пояснила суду, що позов є надуманим, необґрунтованим і безпідставним. На протязі року позивачка ходила до прокуратури, відділу освіти, райдержадміністрації з вимогою, щоб її покарали за звільнення позивачки з роботи. З метою помсти позивачка збирала про неї інформацію. Всі докази, які були надані суду, є достовірними. Предметом позову не був факт того, чи втопилася дитина, чи ні. Крім того позивачка не приїхала до апеляційного суду та не довела, що вона поширювала неправдиву інформацію. Вона не ображала позивачку, а робила їй зауваження, що вона не творча людина і не хоче працювати, оскільки мала на це право, згідно до посадової інструкції, а публічно ніде неправдиву інформацію не поширювала. Свідок [PERSON] пояснила суду, що коли в закладі працювала позивачка, то в колективі склалася негативна обстановка. Вона всіх критикувала, участі в роботі не брала, принесла листа, що оголошує війну директору і всьому колективу. Ніхто, в тому числі і [PERSON]., про позивачку нічого не поширював. Це все неправда. Свідок [PERSON] пояснила суду, що коли в закладі працювала позивачка, то важко було працювати і не хотілося йти на роботу, оскільки знала, що щось буде погане. [PERSON]. нічого про позивачку не говорила і ніякої інформації не поширювала. Вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань пов`язане з обов'язком не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Як передбачено статтею 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно до положень ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 зазначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Як визначено ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як встановлено судом, позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що представником відповідача під час судового засідання, яке відбулося 21.08.2014 року, було надано невірну оцінку її діям, як вчителя, при цьому відповідачка обмовляла її, іронічно висловлювалась щодо її професійної діяльності, використовувала образливі слова, що принижують її честь і гідність. Дійсно судом розглядалася цивільна справа за позовом позивачки до того ж самого відповідача про поновлення її на роботі, у зв`язку з чим відповідачкою в заперечення позову приводилися факти з їх документальним підтвердженням щодо неналежного виконання позивачкою своїх професійних обов`язків. А в п.17 вище вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Виходячи з цього, наведені представником відповідача факти стосувалися предмету позову, були доказом у справі, при цьому отриманій судом інформації щодо виконання позивачкою своїх посадових обов`язків була надана оцінка судом при ухваленні судового рішення. А тому суд не може розцінювати це як поширення представником відповідача неправдивої інформації щодо позивачки, яка принижує її честь, гідність та ділову репутацію, а також не вбачає підстав повторно надавати оцінку наданим суду доказам у раніше розглянутій справі. Крім того позивачка вказує, що представником відповідача на профспілкових зборах поширено таку ж як і в судовому засіданні неправдиву інформацію щодо її професійних здібностей та, що вона конфліктує з іншими вчителями. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК ( 435-15 ) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В судовому засіданні встановлено, що представником відповідача, як керівником закладу, де працювала позивачка, була надана оцінка виконанню нею її посадових обов`язків і достовірність цих фактів була перевірена судом при прийнятті рішення про відмову в поновленні позивачки на роботі, у зв`язку з чим суд не вважає, що це є поширення [PERSON]. недостовірної інформації, оскільки вона відповідає дійсності. Як зазначено в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК ( 435-15 ) і статті 10 ЦПК ( 1618-15 ) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В підтвердження того, що представник відповідача на профспілкових зборах заявляла, що їй необхідно проситись, стаючи перед нею на коліна, позивачкою не надано суду жодних доказів і цей факт також досліджувався судом під час розгляду позову про поновлення на роботі та не знайшов свого підтвердження, як і наявність аудіозапису профспілкових зборів. Крім того свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечили факт поширення будь-якої недостовірної інформації представником відповідача [PERSON]. відносно позивачки, разом з тим підтвердивши, що позивачка конфліктувала з колективом закладу. Згідно до п.19 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. А у відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, роз`яснено в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) , не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Виходячи з цього, на думку суду, не є поширенням недостовірної інформації відповідь представника відповідача щодо того, що можливо позивачка перебувала на місці загибелі учня, на заяву позивачки, що [PERSON]. знаходилась в тому місці під час загибелі дитини, озвучену в судовому засіданні в ході судового розгляду справи про поновлення на роботі, а також в скаргах на ім`я відповідних посадових осіб. Крім того позивачкою не надано доказів спростування вище вказаного факту, як і доказів того, що представник відповідача 22.04.2015 року обвинувачувала її в тому, що вона прийшла до закладу з вибухівкою, щоб його підірвати, не зазначивши при цьому, яким чином була поширена ця інформація. У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як передбачено ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями представника відповідача, які полягали в поширенні, на думку позивачки, недостовірної інформації щодо неї, завдано їй моральної шкоди, суду також не надано. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог за безпідставністю. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то суд не вбачає підстав і для стягнення з відповідача сплаченого позивачкою судового збору у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed