Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

До суду з позовними вимогами звернувся ПАТ «УкрСиббанк», які в процесі судового розгляду збільшив та просив стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту № 11104716000 від 25.12.2006 року в розмірі 152015,59 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 128195, 63 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 23819, 96 гривень та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 22439, 80 гривень, з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 18375, 60 гривень, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 4064,20 гривень, а також звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 300062261 від 25.12.2006 року за реєстровим № 6001, а саме: нежитлову будівлю, магазин «Айнур» загальною площею 831,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,1431га, призначену для комерційного використання, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], що є власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. 26.11.2004 року за реєстровим номером 3518, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.11.2004 року за реєстраційним номером 4/15253, та Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Славутицькою міською радою народних депутатів 13 липня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 020635200002, для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання кредиту №11104716000 від 25.12.2006 року в розмірі 152015,59 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 128195, 63 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 23819,96 гривень та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 22439,80 гривень, з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 18375,60 гривень, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 4064,20 гривень. Встановити спосіб реалізації нерухомого майна - предмету іпотеки за іпотечним договором №300062261 від 25.12.2006 року за реєстровим № 6001, а саме шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства, а також стягнути з відповідачів понесені судові витратило оплаті судового збору. Рішенням Славутицького міського суду від 13.11.2015 року вказані позовні вимоги задоволені частково. Вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму заборгованості по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту № 11104716000 від 25.12.2006 року в розмірі 152015,59 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 128195,63 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 23819,96 гривень, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 22439,80 гривень, з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 18375,60 гривень, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 4064,20 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 13.11.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року у частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині вирішено передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час розгляду справи представник позивача заявив клопотання про проведення оціночно-будівельної експертизи. Ухвалою Славутицького міського суду від 26.10.2017 року було призначено оціночно-будівельну експертизу нежитлової будівлі магазину «Айнур» та земельної ділянки. Провадження у справі зупинено. 18.01.2018 року до Славутицького міського суду від КНДІСЕ надійшло повідомлення, що станом на 15.01.2018 року кошти на їх рахунок за проведення експертизи не надійшли, тому вони повернули матеріали цивільної справи. 22.02.2018 року провадження у справі було відновлено і призначено до розгляду справу за наявними документами. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду від представника позивача надходили заяви відповідно до яких вони свої позовні вимоги підтримували, просили судовий розгляд справи проводити за відсутністю їх представника. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та їх представники в судове засідання жодного разу не з'явилися, будучи належним чином повідомлені в порядку п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності та письмових заперечень проти позову не надали. За наявності умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», який змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (Банк) і [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання споживчого кредиту (кредитний договір) № 11104716000 від 25.12.2006 року на виконання умов якого надав позичальнику кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в національній валюті на суму 518 000 гривень 00 копійок, який вона зобов'язалася повернути згідно графіку платежів та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 17,5% річних не пізніше 24.12.2016 року. 25 грудня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 11104716000-1 до кредитного договору № 11104716000 від 25 грудня 2006 року, відповідно до умов якої змінено розмір процентної ставки по кредиту до 16,5% річних. 30 червня 2009 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11104716000 від 25 грудня 2006 року, відповідно до умов якої погашення нарахованих процентів відбуватиметься з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти, також сторонами було викладено графік погашення кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди № 1) в новій редакції. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту позивач уклав з [PERSON] договір поруки № 30006Р311 від 25.12.2006 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору солідарно з ним. Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язання позичальника за договором про надання споживчого кредиту, між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 30006Z261 від 25 грудня 2006 року, відповідно до умов якого в іпотеку передане наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю, магазин «Айнур», загальною площею 831,9кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], і земельну ділянку, площею 0,1431га, призначену для комерційного використання, яка розташована за адресою : [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] та належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. за реєстровим № 3518, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.11.2004 року за реєстровим № 4715253, державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Славутицькою міською радою народних депутатів 13 липня 2006 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за [NUMBER]. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 572 ЦК передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 6-1219цс16. Крім того, суд, розглядаючи даний спір, вважає за обов'язкове врахувати правові висновки Верховного Суду України. Так, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним 28 вересня 2016 року в своїй постанові в справі N 6-1243цс16, вказує, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Відповідно до положення ч. 3ст.39 Закону України "Про іпотеку" суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав. Верховний Суд України в узагальненні роз'яснив, що зазначене положення Закону України "Про іпотеку" є оціночним, у зв'язку із чим підлягає детальному мотивуванню в рішенні суду. У такому разі суд повинен дійти висновку про те, чи підпадає спірна ситуація, яка ним розглядається, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. При цьому повинна бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Аналогічна позиція міститься і в п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України N5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". З огляду на ці обставини у контексті положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову. Вартість предмету іпотеки в наданих суду доказах на час звернення з позовом до суду не визначена, за таких обставин, суд вважає недоведеним те, що позовні вимоги співмірні із залишком боргу. Крім того, згідно ч.1 ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Всупереч вказаним вимогам закону суду не подано достатніх даних та належних і допустимих доказів обставин, які підлягають обов'язковому зазначенню у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, суду не подано жодних доказів вартості предметів іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи, в позовних вимогах не визначено вартість майна, що позбавляє суд об'єктивно оцінити співмірність та обґрунтованість позовних вимог банку, тому задоволення позову в межах наявних у справі доказів є неможливим. Враховуючи неявку представника позивача в судове засідання, ухилення його від встановлення оцінки предмета іпотеки, відмову від проведення оціночно-будівельної експертизи, суд оцінює доводи позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки як такі, що всупереч вимогам ст.ст.12,13,81- 83 ЦПК України, що не доведені належними і допустимими доказами. Також, згідно до ст.ст.10,12,81, ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач не довів позовні вимоги, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed