Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] Давуд гизи звернулася до суду з позовною заявою до Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позову зазначила, що з вересня 1991 року по квітень 2004 року вона працювала в Держплемзаводі «Степок» ( з жовтня 1996 року ВАТ «Племінний завод «Степок»), що підтверджується записами в трудовій книжці. Державний акт на право колективної власності ВАТ «Племінний завод «Степок», серія І-ХР №000169 та серія І-ХР №000170 зареєстровано 27 жовтня 2000 року за №2, І-ХР №002293 та І-ХР №002297 зареєстровано за №3 27 жовтня 2000 року. Як зазначає позивач, на момент розпаювання вона була членом Держплемзаводу «Степок» ( з жовтня 1996 року ВАТ «Племінний завод «Степок»), а отже, відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року, має право на земельну частку (пай), розташовану на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, однак до списку членів, додатку до Державного акту на право колективної власності на землю, помилково не включили та не видали відповідний сертифікат. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: -Поновити строк позовної давності та вважати його не порушеним; -Визнати за [PERSON] Давуд гизи, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], право на земельну частку (пай), розташовану на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, орієнтованою площею 10,49 умовних кадастрових гектари, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з земель запасу чи земель резервного фонду, які розташовані на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області; -Зобовязати Барвінківську районну державну адміністрацію Харківської області про надання дозволу [PERSON] Давуд гизи на розроблення документації із землеустрою на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, орієнтованою площею 10,49 умовних кадастрових гектари, з земель запасу чи земель резервного фонду, які розташовані на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Крім того, представник позивача надав письмові пояснення, в яких зазначено, що, крім того, що позивач працювала у Держплемзаводі «Степок» (ВАТ «Племінний завод «Степок») з вересня 1991 по квітень 2004 року, згідно відомостей про розподіл на безоплатній основі акцій ВАТ «Племінний завод «Степок» (правонаступник Державного племінного заводу «Степок»), [PERSON] Давуд гизи отримала 2\~439 шт. акцій, загальною номінальною вартістю 609,75 грн. А отже, за змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 08 серпня 1995 року, позивач набула право на земельну частку (пай), а невнесення її до списку осіб, доданих до державного акту на право колективної власності на землю, не позбавляє права на земельну частку (пай). Щодо поновлення позовної давності представник позивача пояснив, що з вересня 1991 року по квітень 2004 року позивач працювала в Держплемзаводі «Степок» та мешкала в с. Степок Барвінківського району Харківської області. На час надання державного акту на право колективної власності у 2000 році [PERSON] не мала документально підтвердженого громадянства України, мала паспорт громадянки СРСР за місцем народження - Азербайджанська ССР. Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України « Про громадянство України», фактично була громадянкою України. У звязку з чим остання обєктивно не мала можливості звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2005 року було встановлено, що [PERSON] з липня 1991 року переїхала на постійне проживання з Азербайджану в с. Степок Барвінківського району Харківської області разом з чоловіком та дітьми. 10 січня 2013 року Барвінківським відділом РС РУ ДМС України в Харківській області [PERSON] було надано паспорт громадянина України, який через 7 місяців був анульований та визнаний оформленим з порушенням не з вини позивача. В черговий раз [PERSON] не мала можливості скористатись правом на захист в суді за відсутності паспорта. Картку платника податку позивач отримала лише 23 серпня 2017 року. Тобто тільки з цього часу позивач отримала можливість себе ідентифікувати та звернутись до суду за захистом свої прав. У звязку з чим просить поновити строк позовної давності. Представник\~ Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов визнав. Представник Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не зявилась також, заявила клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Проти позовних вимог заперечувала, просила у позові відмовити, оскільки дані, які б підтверджували членство [PERSON] Давуд гизи у ВАТ «Племінний завод «Степок» позивачем не надано. Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім того надіслав відзив на позовну заяву, у якому вважав позовні вимоги [PERSON] Давуд гизи безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вказує, що відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) [PERSON] Давуд гизи сертифікат на право на земельну частку (пай) не реєструвався та не видавався. Відповідно до наданих копій державних актів на право колективної власності на землю І-ХР № 000169 та І-ХР №000170 та копії державних актів на право постійного користування землею І-ХР №002297 та І-ХР №002293 прізвище позивача у додатках до вищевказаних актів відсутнє. Розпорядженнями голови Барвінківської районної державної адміністрації від 28 листопада 2001 року №420, від 07 листопада 2002 року №293, від 08 серпня 2003 року №174, від 09 квітня 2005 року №76 та від 22 листопада 2005 року №466 було внесено зміни в розпорядження від 07 листопада 2000 року №484 «Про затвердження розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарів ВАТ «Племінний завод «Степок» в тому числі і щодо збільшення кількості пайщиків. Прізвище [PERSON] Давуд гизи у вищевказаних розпорядженнях відсутнє. Зазначив , що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, та з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Вказав, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, а про наявність трудових відносин з ними. Крім того, представник відповідача не погодився з твердженням позивача про те, що причина пропущення нею строку позовної давності є поважною, оскільки вона не надала належних доказів своїх попередніх звернень до керівництва Держплемзаводу «Степок», Барвінківської районної державної адміністрації про виділення їй земельної частки (паю), адже з моменту розпаювання Держплемзаводу «Степок» (1996 року) пройшло більше 20 років. Згідно доданих до позову матеріалів справи звернення до Барвінківської районної державної адміністрації було лише у 2017 року, тоді як ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у 3 роки, а тому строк позовної давності, в даному випадку, давно сплив. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Судом на підставі наданих позивачем доказів встановлено наступні фактичні обставини. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до наданої Іванівською Другою сільською радою Барвінківського району Харківської області архівної довідки у документах архівного фонду Держплемзаводу «Степок» ( з жовтня 1996 року Відкрите акціонерне товариство «Племінний завод «Степок») Барвінківського району Харківської області, в відомостях нарахування заробітної плати працівникам відділення №2, числиться [PERSON] Давуд гизи, з вересня 1991 року по січень 1993 року різноробоча, з лютого 1993 року по квітень 2004 року - свинарка (а.с.12). Трудовою книжкою від 08 жовтня 1991 року, підтверджується, що позивач 29 серпня 1991 року була прийнята на роботу Держплемзаводу «Степок» ( з жовтня 1996 року Відкрите акціонерне товариство «Племінний завод «Степок») Барвінківського району Харківської області, 20 вересня 2004 року звільнена з роботи ( а.с.10). Інформацією, наданою Відділом у Барвінківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 195/102-17 від 15 червня 2017 року, підтверджується, що: - розпорядженням голови Барвінківської районної державної адміністрації від 07 листопада 2000 року №484 затверджено розмір земельної частки (паю) члена ВАТ «Племінний завод «Степок» - 10,49 умовних кадастрових гектари; - державний акт на право колективної власності ВАТ «Племінний завод «Степок», серія І-ХР №000169 та серія І-ХР №000170 зареєстровано 27 жовтня 2000 року за №2, І-ХР №002293 та І-ХР №0022097 зареєстровано за №3 27 жовтня 2000 року; - відповідно до статистичної звітності по формі 6-зем станом на 01 січня 2016 року на території Іванівської Другої сільської ради обліковувались 477,2922 га земель запасу, а на території Барвінківського району Харківської області 5933,5128 га земель запасу (а.с.15). Аналогічна інформація міститься у довідці, наданою Барвінківською районною державною адміністрацією Харківської області від 19 червня 2017 року №01-63/1480 (а.с.18). Крім того, [PERSON] Давуд гизи була акціонером ВАТ «Племінний завод «Степок», якій належало 2\~445 акцій, вартістю 25 коп. кожна (а.с.87). Також в документах архівного фонду ВАТ «Племзавод «Степок» в додатку до протоколу загальних зборів акціонерів від 15 квітня 1997 року, а саме - в списку робітників, присутніх на зборах акціонерів, по відділенню №2 під №45 значиться [PERSON] Давуд гизи, є її особистий підпис про присутність, що підтверджується довідкою наданою архівним відділом Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області №28/01 від 09 листопада 2017 року та копією протоколу й додатку до нього (а.с.82-86). Згідно зі ст. 3 Закону від 19 вересня 1991 р. N 1576-XII "Про господарські товариства" до членів АТ належать особи, які є власниками його акцій (акціонерами). Таким чином судом встановлено, що позивач була власником простих акцій ВАТ, а отже була членом ВАТ «Племінний завод «Степок». Відповідно до ст.ст. 1, 2, 3 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду Підставами для виділення земельних ділянок у натурі(на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Згідно з вимогами ст. ст. 22,23 ЗК України (у редакції 1990 року) та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта на право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого вона є. У п.24 постанови ПВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, позивач мала законне право на включення її до списку осіб на розпаювання землі, отже заявлений позов є підставним (аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі судової палати з цивільних справ Верховного суду України від 12 листопада 2001 року). Вирішуючи питання про поновлення [PERSON] Давуд гизи строк позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частинами четвертою, пятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позив При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної даності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] ще у жовтні 2010 року могла довідатися про своє право на земельну частку (пай), Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги пояснення позивача щодо причин пропущення строку позовної давності у звязку з не можливістю звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки тривалий час оформлювала документ, який встановлює особу - паспорт громадянина України, та отримала його лише 22 грудня 2016 року (а.с.9), а тому суд визнає причини пропуску позовної давності поважними та поновлює [PERSON] Давуд гизи строк, встановлений для звернення до суду за захистом порушеного права. Разом з тим слід зазначити, що, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2005 року, справа №2-659, встановлено, що [PERSON] Давуд гизи з липня 1991 року переїхала на постійне проживання з Азербайджану в с. Степок Барвінківського району Харківської області (а.с.53). При цьому, слід зазначити, що представником Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що позивач могла та мала можливість дізнатися про своє порушене право на право на земельну частку (пай) та звернутися до суду за захистом свого порушеного права у встановлений законом строк. Крім того, відзив на позовну заяву, наданий представником Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, клопотання, передбаченого ч.3 ст. 267 ЦК України, про застосування строку позовної давності не містить, в ньому лише зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно з п. 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року N 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Відповідно до п. 13 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 29 вересня 2016 року N 333, головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України. Таким чином органом, що вирішує питання передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Повноваження з передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин реалізовує, починаючи з 1 січня 2013 року. За змістом ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації-за межами населених пунктів. Отже, оскільки районні державні адміністрації з 1 січня 2013 року не мають повноважень приймати рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) - за межами населених пунктів, враховуючи, що такі повноваження передано до Головних управлінь Держгеокадастру в областях, відповідно саме ці органи повинні вчиняти відповідні дії згідно Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема, що стосуються виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є, зокрема орган, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. Отже, оскільки на території Іванівської Другої сільської ради можливо надання [PERSON] Давуд гизи земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель резервного фонду, цими землями розпоряджається Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, відповідно саме цей орган має вирішувати питання, зокрема про виділення паю в натурі. Таким чином, надання у власність земельної ділянки із земель резервного фонду чи земель запасу не належить до повноважень Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області та Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, а тому в задоволенні позову до даних відповідачів слід відмовити. За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Слід також зазначити, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кривенький проти України" (заява N 43768/07), яке 16 травня 2017 року набуло статусу остаточного визнано порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу зв'язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування. Проте, стосовно позовної вимоги про зобов'язання Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області надати дозвіл [PERSON] Давуд гизи на розроблення документації із землеустрою на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, орієнтованою площею 10,49 умовних кадастрових гектари, з земель запасу чи земель резервного фонду, які розташовані на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області. Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції суду, а відтак суд не повноважний перебирати функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частини зобов'язання надання дозволу на розробку проекту землеустрою. На підставі ст.158 ЗК України, Постановою КМ України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)», Указом Президента «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»,

Outcome: partial