Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької РДА та Турбівської селищної ради Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай). Позов мотивував тим, що 01.02.1988 року був прийнятий на роботу в колгосп ім. Чапаєва, а в 1989 році у члени даного колгоспу. 21.12.1995 року було видано Державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області на підставі 3 сесії 22 скликання Новоприлуцької сільської Ради народних депутатів від 30.05.1995 року. Згідно розпорядження №165 від 23.06.1997 року Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, були видані сертифікати на право на земельну частку (пай). В період розпаювання земель господарства відповідно до Указу Президента України №720 від 8 серпня 1995 року, [PERSON] помилково не був включений до списку - додатку до державного акту КСП ім. Чапаєва Нова Прилука. Як випливає із відповіді отриманої у відділі Держгеокадастру у Липовецькому районі, в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) позивач відсутній. 28 березня 2017 року [PERSON] звернувся до відповідача з відповідною заявою виклавши аналогічний зміст. В результаті чого позивачу надана відповідь датована 27.04.2017 року із змісту якої роз`яснено, що наразі право позивача на земельну частку (пай) може бузи відновлене в судовому порядку. З цих підстав [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав в судовому порядку. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити та проводити розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що відповідно до позовної заяви [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай), Головне управління по суті заявлених позовних вимог повідомляє наступне. Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно Указів президента України від 10.11.1994 №666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва", від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паювання земель проходило в терміни з 1996 року по 2000 рік (орієнтовно). Як слідує з матеріалів позовної заяви державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаева с. Нова Прилука отримало 21.12.1995 року. Тобто [PERSON] з 1995 року міг і повинен був довідатись про можливе порушення своїх прав на земельну частку (пай), однак лише в 2011 році позивачем подано позов до суду про визнання права на земельну часту (пай). Враховуючи вищевикладене [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як слідує з матеріалів позовної заяви державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука отримало 21.12.1995 року. Тобто [PERSON] з 1995 року міг і повинен був довідатись про можливе порушення своїх прав на земельну частку (пай), однак лише в 2017 році позивачем подано позов до суду про визнання права на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повністю. Представник відповідача Липовецької районної державної адміністрації подав до суду заяву в якій зазначив, що є підстави для застосування строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, в тому числі в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог та заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідно Державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області, від 21.12.1995 року на підставі 3 сесії 22 скликання Новоприлуцької сільської Ради народних депутатів від 30.05.1995 року та згідно розпорядження №165 від 23.06.1997 року Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, були видані сертифікати на право на земельну частку (пай). Згідно листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 27.04.2017 №3-5607/0-2476/6-17, позивач не набув права на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку (а.с. 13). Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Відповідно до пунктів 16,17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав п. «а» ч.3 ст.152 ЗК України. Згідно Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають особи, які являються членами сільськогосподарських підприємств на час отримання державного акту. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п. 17 розділу X "Перехідних положень "Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям...» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року, право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право особи на земельну ділянку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, суд не може брати до уваги те, що згідно інформації, яка викладена позивачем у позовній заяві позивач дізнався про порушення свої прав в лютому 2017 року. Відповідно розпорядження №165 від 23.06.1997 року Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, були видані сертифікати на право на земельну частку (пай). Згідно абз.4 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] проживає в с. Нова Прилука, Липовецького району починаючи з моменту приватизації земель КСП ім. Чапаєва с. Нова Прилука, яка проходила у 1997 році, тому саме з цього часу він міг довідатися про порушення свого права на земельну частку (пай). Верховний Суд України в узагальненні «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01.09.2003 року звертає увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 рр., тобто понад п`ять років тому, у зв`язку з чим необхідно з`ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності (статті 71, 80 ЦК (1540-06). У постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року по справі №6-152цс14 визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. У правовій позиції Верховного Суду України викладеній за результатами розгляду справи №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином судом встановлено те, що позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права ще у 1997 році, а тому звернувшись з даним позовом в суд лише вересні 2017 року, пропустив строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного прав та інтересу. Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 68) відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області подана до суду заява про застосування строків позовної давності. Поважності причин пропущення позовної давності позивачем не зазначено. Таким чином у зв`язку з викладеним суд дійшов висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай), тобто у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо позовної вимоги [PERSON] про виділення йому земельної частки (паю) в розмірі 3.15 га в умовних кадастрових гектарах із невитребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, за межами населених пунктів, суд переконаний, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до абз.4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлює, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-1V ( 899-15 ) "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за своєю правовою природою є дискреційним. Крім того, суд не вправі втручатися у діяльність органу державної влади, зобов`язуючи його приймати конкретне рішення, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.11.2015 року по справі № 21-2958а15. Також слід звернути увагу на те, що Законом України від 6 вересня 2012 року №5245-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 1 січня 2013 року внесені зміни до Земельного кодексу України. Так, зокрема, статтею 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті у власність або у користування для всіх потреб. Разом з тим, у Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не вносилися зміни в частині зміни розпорядника, який має виділяти земельні частки (паї) в натурі на місцевості, у відповідності до ст.4 відповідного закону розпорядниками таких земель досі залишаються відповідні сільські, селищні, міські ради чи районної державної адміністрації. Таким чином, оцінюючи в сукупності всі досліджені у справі докази, суд вважає, що вимоги позивача щодо поновлення строку звернення до суду та визнання за ним права на земельну частку (пай), виділення йому земельної частки (паю) в розмірі 3.15 га в умовних кадастрових гектарах із невитребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, за межами населених пунктів є безпідставними, тому в їх задоволені слід відмовити. Судові витрати залишити за позивачем. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed