Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 10.06.2000 зареєструвала шлюб з відповідачем, з яким проживала до 2016 року, після чого між ними були припинені фактичні шлюбні відносини, а в подальшому і розірвано шлюб рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 16.09.2016. Від сумісного проживання сторони мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з батьком та на утримання яких позивач сплачує аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За час спільного проживання за спільні кошти сторони придбали 2/5 частки житлового будинку загальною площею 90,7 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, з відповідними надвірними спорудами, розташовані по [ADDRESS] . Власником вказаної частки будинку в договорі купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори 07.11.2000 за № 2903 в реєстрі, було зазначено відповідача [PERSON] . Посилаючись на те, що вказане нерухоме майно на підставі ст. ст. 60, 70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати за нею право власності на 1/5 частку житлового будинку, загальною площею 90,7 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, з відповідними надвірними спорудами, розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою судді Путивльського районного суду від 29.08.2019 відкрито провадження у даній справі, визначено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та витребувано з Сумського обласного державного нотаріального архіву копію заяви [PERSON] про надання згоди на придбання будинку при оформленні договору купівлі-продажу від 07.11.2000. Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 30.10.2019 підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю, у відзиві на позовну заяву зазначав, що хоча спірне майно і було придбано за час їхнього з позивачем шлюбу, але в той же час не за їхні спільні кошти, оскільки на момент укладення шлюбу позивач не працювала, а гроші, які заробляв відповідач, витрачалися на проживання сторін. Спірну частку будинку придбав батько відповідача [PERSON] , для чого брав гроші на роботі. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначала, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна частка будинку була куплена за особисті кошти відповідача або його батька та вважала її спільною сумісною власністю подружжя, яка купувалася за їхні спільні гроші, в тому числі ті, що їм подарували на весілля, та які надавали їхні батьки. Крім того, за весь час проживання в цьому будинку сторонами спільно здійснювалося покращення його стану, здійснювався його ремонт, спільно зароблені кошти вкладалися в нього. З`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Вбачається з копій свідоцтва про одруження від 10.06.2000 та рішення Путивльського районного суду від 16.09.2016 те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.06.2000 по 26.09.2016 (а.с. 7, 8). Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копіями свідоцтв про народження (а.с. 9, 10). На підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2000 відповідач придбав 2/5 частки житлового будинку загальною площею 90,7 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, з відповідною часткою надвірних споруд, які розташовані по [ADDRESS] (а.с. 11). При цьому, як вбачається зі змісту п. 3 вказаного договору, продаж цей за домовленістю сторін вчинено за 3600 грн., які покупець передав продавцю до підписання цього договору. З копій архівних витягів протоколів № 4 від 29.04.2000 та № 14 від 28.12.2000 вбачається, що [PERSON] (батьку відповідача) за його заявою правлінням АТ "ім. Карла Маркса" було виділено 1500 грн. та 2500 грн. позики (а.с. 28, 30). Таким чином, позику у розмірі 1500 грн. батьком відповідача було отримано ще до реєстрації шлюбу між сторонами, яка відбулась 10.06.2000, а позику у розмірі 2500 грн. батько відповідача отримав вже після придбання відповідачем спірної частки житлового будинку та внесення останнім 3600 грн. відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 07.11.2000. Крім того, з архівного витягу протоколу № 5 від 20.05.2000 (а.с. 29) вбачається, що на підставі заяви [PERSON] правлінням АТ "ім. Карла Маркса" вирішено надати останньому квартиру в 16-квартирному житловому будинку. З архівних довідок про заробітну плату [PERSON] від 18.09.2019 № 63 та № 64 вбачається, що на протязі 2000 року відповідач працював в СЗАТ ім. Карла Маркса (а.с. 31-32). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно,набуте нею, ним за час шлюбу,але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 Сімейного кодексуУкраїни об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахуно ксуду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15),за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Домовленості про добровільний поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 60, 70 СК України щодо презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя на придбаане ними за час шлюбу майно і рівності часток у ньому дружини та чоловіка, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. При цьому, вказана презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 27.02.2019 у справі № 755/4757/16-ц, провадження № 61-46583св18. На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позову, слід стягнути з відповідача на користь позивача 768,40 грн. судового збору (а.с.1). Крім того, підлягають стягнення з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 3000 грн., що буде співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (а.с. 35-37, 43). На підставі викладеного,

Outcome: approved