Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Управління ДАБК ДМР, Дніпровська міська рада, в якій, з урахуванням неодноразових уточнень, прохав суд зобов`язати [PERSON] , [PERSON] знести самовільно зведену споруду на території домоволодіння [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначав, що 25 червня 2005 року він придбав 3/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , яке складається із: в житловому будинку літ А-2 кв.4, житловою площею 22,6 кв.м., сарай літ.Е, 1/4 частина споруди №35; в загальному користуванні: убиральня літ.Р, огорожа №1-30,40. Домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 2906 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні на якій розташовано чотири житлові будинки, які поділені між співвласниками як квартири. До кола інших співвласників зазначеного домоволодіння належить [PERSON] . Станом на дату подання позовної заяви силами відповідачів [PERSON] , [PERSON] , а також найманих ними працівників незаконно, без погодження із іншими співвласниками домоволодіння, без оформлення відповідних дозвільних документів збудовано двоповерхову споруду. Зазначене будівництво порушує права [PERSON] як співвласника домоволодіння, оскільки, по-перше, супроводжувалось знесенням належного йому сараю, а по-друге, виконане без дотримання вимог цивільного, земельного законодавства й вимог ДБН. Вважає, що будівельна діяльність відповідачів, яка здійснюється на земельній ділянці, що знаходиться у фактичному користуванні співвласників домоволодіння, та знаходиться на балансі міста, мала бути погоджена зі співвласниками домоволодіння, а також з відповідними органами Дніпровської міської ради. Невиконання цих вимог є порушенням вимог земельного законодавства України та суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, що призводить до порушення інтересів територіальної громади, а також порушує права співвласників домоволодіння. Відповідачі не були обмежені в можливості звернутись до [PERSON] щодо викупу належного йому сараю (а не протиправно його зносити та заподіювати майнову шкоду), або звернутись до [PERSON] та інших співвласників домоволодіння, а також до Управління ДАБК Дніпровської міської ради з питання здійснення будівельних робіт. Отже, враховуючи, що самочинне будівництво Відповідачами вже, фактично, здійснене, Позивач вважає, що його права як співвласника домоволодіння будуть належним чином захищені шляхом зобов`язання Відповідачів знести самовільно збудовану споруду. Ухвалою суду від 06.05.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ухвали суду від 10.07.2019, визначено розглядати цивільну справу за правилами загального позовного провадження. Судом було також задоволено клопотання позивача, щодо забезпечення явки представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради. Окрім того, ухвалою суду від 05.11.2019 року було витребувано з Управління ДАБК Дніпровської міської ради матеріали перевірки (ініційованої за скаргами [PERSON] ) щодо дотримання [PERSON] норм законодавства при здійсненні будівництва на території домоволодіння [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] було надано відзиви на позовну заяву, у яких остання заперечувала проти задоволення позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, звертала увагу суду на те, що є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , зокрема [PERSON] належать 5/100 частин домоволодіння, та складаються з: в житловому будинку літ.А-2 квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв.м.; житловий будинок літ.АБ-2 загальною площею 43,3 кв.м; сарай літ.Е; гараж літ. АВ; зливна яма поз. № 41; підпірна стінка поз. №42. В свою чергу, співвласник житлового будинку може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова прибудова є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Тож відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, тому що згідно з технічними паспортами [PERSON] та [PERSON] , наданим суду, вбачається, що сарай, який належить [PERSON] , знесено не було, тобто його права жодним чином не порушені. З моменту вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] він на протязі 14 років не заявляв свої права на сарай, або іншу споруду. І лише коли відповідач зробила ремонт свого сараю, [PERSON] заявив про свої права. На теперішній час на місті колишніх сараїв іншими співвласниками збудовані такі споруди: прибудова до будинку, що вчинено колишнім власником квартири [ADDRESS] [PERSON] , та літню кухню, що збудовано [PERSON] (квартира [ADDRESS] ). Позивач, змінюючи предмет позову, у своїй заяві не надає суду жодних доказів правомірності свої позовних вимог та не пояснює, яким саме чином його права порушені. У судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, просили суд позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник, кожний окремо, в судовому засіданні висловили незгоду з позовною заявою, просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Управління ДАБК ДМР раніше надаючи пояснення в судовому засіданні, просила суд вирішити справу у відповідності до вимог законодавства, до судового засідання надала відповідні письмові пояснення, щодо обставин звернення позивача до Управління та процесу перевірки будівництва. Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні також просила суд вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства, надавши письмові пояснення, у яких зазначила, що домоволодіння та всі будівлі, розташовані на земельній ділянці, належить територіальній громаді м.Дніпра. Третя особи [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином; третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду письмову заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , згідно вимог ст.92 ЦПК України, за їх згодою, були допитані як свідки про відомі їм обставини. Вислухавши учасників справи, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач зазначив у якості співвідповідача [PERSON] , в той же час, позивачем не надано жодних доказів того, що зазначена особа є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , чи спірних будівель, так само, як не було надано доказів здійснення [PERSON] будівництва на території домоволодіння. Як вбачається з позовної заяви, правовідносини у позивача виникли саме з [PERSON] , яка є співвласником домоволодіння та замовником будівництва спірної споруди, тобто вимоги позову висунуто саме до цього відповідача, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним відповідачем по справі. Позивач обґрунтовує порушення своїх прав тими обставинами, що відповідачі самовільно збудували двоповерхову житлову будівлю на місці належного йому сараю за літ.Е, який був ними знесений. В судовому засіданні з`ясовано, що домоволодіння [ADDRESS] , розташовано на земельній ділянці площею 2906 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні, на якій розташовано чотири житлові будинки, які поділені між співвласниками як квартири. Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що земельна ділянка площею 2906 кв.м., на якій розташоване домоволодіння належить територіальній громаді м.Дніпро, тобто є комунальною власністю. Позивач є співвласником зазначеного домоволодіння, зокрема 3/100 його частин, що підтверджується Договором дарування від 25.06.2005, який був укладений між [PERSON] з одного боку та [PERSON] , [PERSON] з іншого та нотаріально посвідченим державним нотаріусом Першої ДДНК Гузєєвою І.В. 3/100 частин домоволодіння складається з: в житловому будинку літ.А-2 кв. №4, житловою площею 22,6 кв.м, сарай літ.Е, 1/4 частина споруди № 35; в загальному користуванні: убиральня літ.Р, огорожа № 1-30, 40. (а.с.6 т.1). [PERSON] її частка перейшла від [PERSON] (Свідоцтво про право на спадщину від 21.05.1979) та складалася з квартири [ADDRESS] в житловому будинку літ. А-2; 1/6 частини сараю літ. Д та споруд загального користування, що підтверджується архівним Витягом від 03.09.2019 № 03-44/А-512 з рішення виконкому Красногвардійської Ради народних депутатів від 23.02.1990 № 113/4 «Об утверждении акта идеальних долей по [ADDRESS]» (а.с.80-81 т.2). З архівного витягу з рішення виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 23.02.1990 № 113/4 «Об утверждении акта идеальних долей по [ADDRESS]» відсутні відомості відносно сараю за літ. Е. Також відсутня інформація про перехід права власності частин сараю літ.Д із загального користування в сарай літ.Е. Зазначена інформація відсутня також в рішенні виконкому Красногвардійської районної ради №207/4 від 20.08.1999 «Про затвердження акту ідеальних часток». В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу [PERSON] на підставі Договору дарування частини домоволодіння від 22.12.2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , реєстр. № 1676, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. належить 5/100 зазначеного домоволодіння, що складається з: в житловому будинку літ.А-2 квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м; житловий будинок літ.АБ-2 загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 21,8 кв.м; сарай літ.Е; гараж літ. АВ; зливна яма поз. № 41; підпірна стінка поз. № 42 (а.с.174-179 т.1). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 22.11.2019 №16622 «Про надання інформації», станом на 31.12.12 в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості: Згідно акту ідеальних часток від 19.03.1999 в житловому будинку літ. А-2 квартира [ADDRESS] , сарай літ.Е, 1/4 ч. зливної ями № 35, в загальному користуванні убиральня літ.Р знаходились в користуванні гр. [PERSON] (надано російською мовою). Акт ідеальних часток був затверджений рішенням виконкому Красногвардійської районної ради від 20.08.1999 №207/4, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності від 04.01.2000 виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради гр. [PERSON] на 3/100 ч. домоволодіння та зареєстровано КП "ДМБТІ" ДОР в реєстрову книгу №614 за реєстраційним №182-375. В подальшому 3/100 ч. (в житловому будинку літ А-2 квартира [ADDRESS] , житловою площею 22,6 кв.м., сарай літ. Е, 1/4 ч. споруди №35 в загальному користуванні: убиральня літ. Р, огорожа № 1-30, 40) на підставі договору дарування від 25.06.2005, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №7-989, зареєстровано КП ДМБТІ ДОР 27.07.2005 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №4374379, перейшла до гр. [PERSON] - 3/200 ч., гр. [PERSON] - 3/200 ч. Станом на 31.12.12 зареєстровано за: гр. [PERSON] - 5/100 ч. (частку не переєстровано) (ПІБ надано російською мовою згідно правовстановлювального документу) на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Красногвардійської Ради народних депутатів від 1991, на підставі рішення виконкому Красногвардійської Ради народних депутатів від 23.02.1990 №113/4, зареєстровано КП "ДМБТІ" ДОР та записано в реєстрову книгу №533 за реєстраційним №15. Рішенням виконкому Красногвардійської районної ради №207/4 від 20.08.1999 "Про затвердження акту ідеальних часток" затверджено право власності за гр. [PERSON] - 4/100 ч. домоволодіння, але перереєстрація в КП "ДМБТІ" ДОР, не проводилась. Останній акт ідеальних часток в КП "ДМБТІ" ДОР був складений 19.03.1999 в подальшому акт ідеальних часток КП "ДМБТІ" ДОР не складався. Станом на 31.12.12 технічна інвентаризація будівлі літ. АБ-2 та будівлі літ. АБ КП "ДМБТІ" ДОР не проводилась (а.с.35-36, т.2). За зверненнями позивача [PERSON] від 20.06.2019 року (від 21.06.2019 р. вх. № К-66/1) та на підставі наказу Управління від 15.07.2019 року за № 364п, направлення від 16.07.2019 року за № 0297-1 в період з 16 липня по 19 липня 2019 року було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності на об`єкті містобудування, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За результатами перевірки встановлено, що власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , самочинно, без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта відповідного органу державно архітектурно-будівельного контролю, який дає право виконувати будівельні роботі, виконує роботи з будівництва двоповерхової будівлі розміром 5,8 м. х 4,5 м., чим порушує п.1 ч.1 ст.34, ч.1 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того, у відповідності до п. 16, п. 17 Порядку було складено: Акт, складений за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 29.07.2019 № 0000000072; Протокол про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] , від 29.07.2019; видано [PERSON] припис про усунення порушення вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 29.07.2019, яким [PERSON] з метою усунення виявлених порушень зобов`язано в строк до 01.10.2019 року привести дозвільну документацію у відповідність до діючого законодавства. На підставі вищезазначеного акту, протоколу припису 15 серпня 2019 року за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення у сфері містобудівної діяльності управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради було винесено постанову № 27/А стосовно [PERSON] за адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу. [PERSON] сплатила штраф. Крім того, [PERSON] виконала вимоги вищезазначеного припису та приведено дозвільну документацію у відповідність до вимог чинного законодавства, а саме подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, що було зареєстровано в Єдиному реєстрі дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України за № ДП 061192400217 від 28.08.2019 року. Надалі, за результатами розгляду звернення [PERSON] від 18.12.2019 управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради було видано наказ №02/СК від 10.01.2020 року про скасування вищезазначеного повідомлення про початок виконання будівельних робіт, оскільки із заяви [PERSON] було встановлено, що у повідомленні про початок виконання будівельних робіт наведено недостовірні дані стосовно будівлі літ. АБ-2 (за технічним паспортом), знесення якої є предметом спору (а.с.37-65 т.3). Окрім того, з листа Управління ДАБК ДМР від 21.09.2020 року №9/1-428, повторна перевірка дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності на об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] не проводилася, будь-яких приписів щодо можливості перебудови вищезазначеного об`єкта будівництва не видавалося, з вказаних підстав з позовом про знесення самочинного будівництва Управління ДАБК ДМР до суду не зверталося (а.с.88-89, т.3). Згідно з поясненнями відповідача [PERSON] родина якої з 1977 року проживає та володіє вказаною вище часткою домоволодіння по [ADDRESS] , сарай літ.Д був побудований у 1870 році та використовувався для зберігання вугілля. Даний сарай був розділений на шість частин відповідно до кількості користувачів без виділу в натурі. З часом, сарай літ.Д зруйнувався і батьки відповідачки з усної згоди користувачів сараю наприкінці 1990 року розпочали будівництво невеликого житлового будинку (літ. АБ-2) та сараю (літ. Е) в умовних межах 1/6 частки сараю літ. Д. В свою чергу, як пояснив представник позивача [PERSON] , будівництво споруди самовільно здійснено відповідачкою лише в 2018 році саме на місці належного позивачу сараю літ.Е, який був попередньо знесений. В технічному паспорті [PERSON] від 15.04.2015 року, будівля літ.АБ-2 відсутня, окрім того, сарай літ.Е, розташований поруч з сараєм літ.Д (а.с.5,162 т.1). В свою чергу, відповідно до технічного паспорта від 16.07.2018 року, наданого [PERSON] поруч з сараєм літ.Е зазначена спірна будівля літ.АБ-2, окрім того, сарай літ.Д має іншу форму (а.с.163, т.1). Згідно вимог ст.92 ЦПК України, треті особи [PERSON] , [PERSON] , за їх згодою, були допитані як свідки про відомі їм обставини. Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що є співвласником домоволодіння по [ADDRESS] , проживає за вказаною адресою з 1980 року. Зазначила, що дозволу на будівництво жилого будинку ніхто не питав, чоловік відповідачки [PERSON] конфліктна людина. Будівельні роботи на території домоволодіння проводилися протягом 2018-2020 року [PERSON] та [PERSON] , якими було знесено 4 сараї, на території яких і було збудоване домоволодіння. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що є співвласником домоволодіння по [ADDRESS] , за вказаною адресою не проживає, але часто її відвідує. Зазначила, що під час чергових відвідин, у 2018 році виявила, що на території домоволодіння ведеться будівництво двоповерхового жилого будинку. Сарай літ.-Е, знесений відповідачами був споруджений з дерева з металевими конструкціями та був потрібен у побуті. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Суд критично ставиться до показів свідків, оскільки жодний з них чітко не пояснив точне місце розташування сараїв належних співвласникам, часу їх знесення та місця розташування зведеної [PERSON] будівлі, зокрема факту зведення її саме на місці сараю літ-Е, належного позивачу, покази свідків містили суперечності між собою, свідок [PERSON] є близьким родичем позивача, в свою чергу, свідки не приховували наявності неприязних відносин з відповідачами та не заперечили існування й інших будов, здійснених співвласниками на місці сараю літ.Д, а тому є зацікавленими особами при вирішенні цього спору. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» від 21.04.2016 р., вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року по справі № 296/5460/17. У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц). Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вважав, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні частиною належного йому частиною домоволодіння, внаслідок знесення його сараю та забудови відповідачами на його місці будинку, чим порушують його права, тому вважав, що його право підлягає захисту шляхом знесенням будівлі відповідачів як самочинно збудованої. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги до доказів встановлені ст.77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст.263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності суперечностей в наявних документах щодо місця розташування спірних об`єктів, відповідно параграфу 6 глави 5 розділу 1 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи чи замовити її виготовлення самостійно, стосовно з`ясування, за допомогою спеціальних знань, питань про наявність/відсутність конкретних порушень прав позивача фактом будівництва [PERSON] , зокрема: точного місця розташування спірних будівель та споруд в натурі, підстав виникнення відмінностей в землевпорядних документах та документах про право власності, технічних паспортах, обмірах та схематичних планах земельної ділянки, відповідності геометричних розмірів нині існуючих об`єктів (будинків, будівель, споруд) геометричним розмірам та технічним описам домоволодіння, інвентаризації та відомостям з реєстру прав власності на нерухоме майно, так само, особливо з урахуванням того, що належний позивачу сарай літ.Е, наявний в обох технічних паспортах, встановлення відповідності місця зведення (розташування) спірного об`єкту (будинку, будівлі, споруди) місцезнаходженню сараю літ.Е на технічних планах земельної ділянки з метою більш повного дослідження обставин справи та доведення порушення права саме позивача по справі. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст.ст. 4,12,13,79 ЦПК України, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може. Зі змісту позову та наданих стороною позивача пояснень вбачається, що [PERSON] обґрунтовував позовні вимоги тим, що внаслідок самочинного будівництва житлового будинку відповідачами позбавлено його можливості користування належним йому сараєм, тобто порушено його право власності. Суд, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Отже, враховуючи, що захисту в судовому порядку з підстав, передбачених ст.ст.321, 391, 376 ЦК України, підлягає лише тільки дійсне порушене право, і позивачем не доведено, що внаслідок самочинного будівництва житлового будинку літер АБ-2 по [ADDRESS] порушено його право, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з цих обставин. Що стосується посилань позивача на факт самочинного будівництва спірної будівлі з порушенням будівельних норм відповідачем [PERSON] , суд зазначає наступне. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно 15 ЦК України, кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст.376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» [Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria] (№46577/15) від 21.04.2016 р. та Верховний суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц вказали, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Разом із тим, позивач не звертався з позовом до відповідачів про приведення об`єкту самочинного будівництва (прибудови) у спосіб, передбачений законодавством, клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи, не заявляв, під час розгляду справи, не надав доказів того, що відповідач відмовляється провести перебудову об`єкта самочинного будівництва (прибудови), як це передбачено частиною 7 ст.376 ЦК України. При цьому, відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року по справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18). В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц викладено висновок про те, що суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду. Крім того, відповідно до положень ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вже було встановлено судом, Управлінням ДАБК ДМР, після скасування повідомлення про початок проведення будівельних робіт, повторна перевірка дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності на об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] не проводилася, приписів щодо можливості/неможливості перебудови вищезазначеного об`єкта будівництва не видавалося, з вказаних підстав з позовом про знесення самочинного будівництва Управління ДАБК ДМР до суду не зверталося. Суд приходить до висновку, що лише після вчинення всіх дій, передбачених законом, у разі відмови особи (забудовника) перебудувати/знести самочинно побудовані споруди, міська рада, як власник земельної ділянки та її виконавчий орган Управління ДАБК ДМР має право звернутися до суду за захистом свої прав. Доказів вичерпання передбачених Законом можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом - суду надано не було. Більше того, Верховний Суд у постанові від 09.12.2019 року по справі №826/22842/15 дійшов висновку про те, що орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі настання умов, передбачених статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», має обов`язок звернутися до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Звернення до суду з позовом в цьому випадку є способом здійснення владних повноважень, а не способом захисту суб`єктивних прав органу державного архітектурно-будівельного контролю, а захист публічних інтересів у сфері містобудування не може ставитися у залежність від бажання Держархбудінспекції. Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є самостійною підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт. Окрім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Сторонами під час розгляду справи не спростовувалося, що будівля літ.АБ-2 є саме житловою. З урахуванням того, що самочинно побудований будинок є саме житловим тобто є житлом осіб, повне коло яких судом не встановлено та виходячи з аналізу практики Європейського суду з прав людини, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 р. у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"), суд приходить до висновку про передчасність вимог про зобов`язання знести самочинно побудований житловий будинок. Також, суд звертає увагу позивача, що спірна будівля літ.АБ-2, зареєстрована за відповідачем на праві власності, а тому вирішення питання про її знесення за позовом Міської ради, Управління ДАБК ДМР чи особи, права якої було порушено, можливе виключно в поєднанні з питанням про встановлення законності/незаконності набуття такого майна у власність та вирішення питання про скасування державної реєстрації права власності на зазначене майно за [PERSON] , яке в межах даного позову заявлено не було та судом не вирішується. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed