Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до відповідача з позовом про виселення. На підставу своїх вимог спирається на те, що сторони, 18.02.2008 року уклали кредитний договір №CSMWGА0000000004. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 78500,00 грн., строком до 18.02.2018 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань кредитним договором ПАТ КБ "Приват Банк" і відповідач 18.02.2008 року уклали договір іпотеки №CSMWGА0000000004. Згідно з п. 35.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 102,50, житловою площею 51,90 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приват Банк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення зазначених норм закону та умов договору. відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав. ПАТ КБ "Приват Банк" звернувся до суду з позовом про звернення стягнення па предмет іпотеки та 10.02.2011 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 102,50, житловою площею 51,90 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення па передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вище вказані обставини підтверджуються письмовим повідомленням. Таким чином, відповідач та усі інші мешканні підлягають виселенню з житлового дому розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і такс інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Також, договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди па такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не з"явився, але згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутність та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що особі, яка виселяється із жилого будинку, яке є предметом іпотеки, і не було придбане за кредитні кошти повинно надаватися інше постійне житло, а тому оскільки інше житло позивачем не надано,то просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: дійсно сторони, 18.02.2008 року уклали кредитний договір №CSMWGА0000000004. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 78500,00 грн., строком до 18.02.2018 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань кредитним договором ПАТ КБ "Приват Банк" і відповідач 18.02.2008 року уклали договір іпотеки №CSMWGА0000000004. Згідно з п. 35.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 102,50, житловою площею 51,90 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Встановлено, що майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приват Банк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення зазначених норм закону та умов договору. відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав. ПАТ КБ "Приват Банк" звернувся до суду з позовом про звернення стягнення па предмет іпотеки та 10.02.2011 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 102,50, житловою площею 51,90 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення па передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, що було належним чином зроблено позивачем (а.с. 56-61) Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду, що і стало підставою звернення представника позивача з відповідним позовом до суду. Проте суд не може погодитися з позицією позивача, оскільки за змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 10.02.2011 року по справі №2/2312/10/11, вбачається, що судом звернено стягнення на даний житловий будинок як предмет іпотеки і дане рішення суд вступило в законну силу(а.с.54-55). Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР, тому особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а на підстві договору купівлі-продажу ще до правовідносин які виникли між сторонами і даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи. Також встановлено, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідачу в зв"язку з виселенням надавалося чи пропонувалося інше житло. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, тому суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, в зв"язку з чим в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про виселення слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed