Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі - продажу земельної ділянки № [NUMBER] , розміром 0,0465 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного 08 травня 2001 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони та зареєстрованого на Товарній біржі "Українська біржа нерухомості"; визнання права власності на земельну ділянку розміром 0,04565 га, кадастровий номер 4810136900:05:037:0071, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.07.1997 року № 435, спірну земельну ділянку було відведено Якименку І.І.. 08 травня 2001 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований на Товарній біржі "Українська біржа нерухомості". Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.06.2019 року № НВ-4806783192019, спірна земельна ділянка знаходиться у приватній власності за [PERSON] на підставі державного акту від 24.03.1998 року І-МК012724, кадастровий номер 4810136900:05:037:0071. Він звернувся до державного реєстратора з заявою про за реєстрування зазначеної земельної ділянки за ним, проте йому було відмовлено, оскільки договір купівлі - продажу нотаріально не посвідчений. На теперішній час від не може розпочати будівельні роботи на вказаній земельній ділянці та подати декларацію про початок таких робіт, оскільки право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, як попереднім власником. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно виписки з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.07.1997 року № 435 "Про відведення земельних ділянок громадянам та подальшим внесенням змін до рішень міської ради № 17/10 від 25.05.93 року та № 21/10 від 26.04.94 року", земельну ділянку площею 465 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] відведено громадянам в приватну власність для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та господарських будівель [PERSON] . 08 травня 2001 року на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за номером № [NUMBER] зареєстрований договір купівлі - продажу нерухомого майна земельну ділянку, загальною площею 0,0465 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.06.2019 року, земельна ділянка площею 0,0465 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої 4810136900:05:037:0071, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі державного акту від 24.03.1998 року серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що він звертався до державного реєстратора з заявою, відповідно до якої просив зареєструвати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,0465 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі - продажу № 442 від 08.05.2001 року. Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 47780162 від 15.07.2019 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Наумовою Т.С. відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер якої: 4810136900:05:037:0071, оскільки договір купівлі - продажу № 442 від 08.05.2001 року нотаріально не посвідчений. Відповідно до довідки з Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 20.11.2019 за вих. № 3072, станом на 28.12.2012 року право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не зареєстровано не за якою особою. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18.11.2019, право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Позивач в своєму позові посилається на те, що ним вживалися заходи досудового регулювання щодо укладення нотаріального договору, шляхом направлення листа на адресу відповідача, яка зазначена в договорі купівлі - продажу № 442 від 08.05.2001 року, на підтвердження зазначеного суду надано лист від 30.07.2019 року. Проте, судом даний лист не береться до уваги, оскільки позивачем не надано поштового підтвердження про направлення вищевказаного листа на адресу [PERSON] .. Договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки підписаний сторонами власноручно. До теперішнього часу ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у березні 2000 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права як власника земельної ділянки, зокрема, розпочати будівельні роботи на вказаній земельній ділянці та подати декларацію про початок таких робіт до ДАБІ, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку розміром 0,04565 га, кадастровий номер 4810136900:05:037:0071, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , суд приходить до наступного. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18.11.2019 року, право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. За нормами\~ЗК\~2001 року формами права на землю визначались: право власності, право користування (постійного), права сервітуту, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови (розділ ІІІ). За частиною 1\~статті 92 ЗК 2001 року\~право постійного користування земельною ділянкою\~це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст.. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved