Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в Верховинський районний суд із зазначеною позовною заявою до відповідача - відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації, в якій просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52046,99 грн. за період з 28.07.2015 року по 18.04.2016 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03.12.2015 року її було поновлено на роботі та стягнуто із відповідача середній заробіток за вимушений прогул в сумі 99170,00 грн. Дана сума обчислена з 26.02.2014 року по 27.07.2015 року. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.02.2016 року рішення Косівського районного суду залишенно без змін. В подальшому відповідачем було подано касаційну скаргу на рішення Косівського районного суду від 03.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.02.2016 року одночасно із клопотанням про зупинення виконання даного рішення та ухвали, яке було залишено без задоволення. В березні 2016 року Косівським районним судом було видано виконавчий лист про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 99170, 91 грн. Однак рішення про поновлення на роботі не виконується, у звязку з чим постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області на боржника накладено штраф у розмірі 850,00 грн. та 01.04.2016 року на його адресу направлено вимогу про виконання рішення. Із відповіді відділу освіти Верховинської РДА за вих. №301/01-17/а від 18.04.2016 року вбачається, що рішення суду на даний час не виконане, за що 19.04.2016 року на боржника повторно накладено штраф за невиконання рішення суду в розмірі 1700,00 грн. Вважає, що своїми діями відповідач грубо порушив її трудові права, а тому просила суд стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі з 28.07.2015 року по 18.04.2016 року в розмірі 52046,99 грн. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні, у звязку з невиконанням відповідачем станом на 03.06.2016 року рішення суду про поновлення її на роботі, збільшила позовні вимоги, просить стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника з 28.07.2015 року по 03.06.2016 року у сумі 74508,72 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку вимагає стягнути позивачка є необгрунтованою та неправильно обчисленою, а також вважає, що дана справа не підсудна Верховинському районному суду. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03.12.2015 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] у справі за її позовом до управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської РДА, [PERSON], а саме: визнано незаконним та скасовано наказ відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації №59-к від 25.02.2014 року про звільнення її з роботи з посади вчителя Ільцівської [PERSON] ст., поновлено на роботі з 26.02.2014 року та стягнуто на користь [PERSON] з управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99170,91 грн. (а.с. 12-15). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.02.2016 року рішення Косівського районного суду від 03.12.2015 року залишено без змін (а.с. 16-20). Відповідачем подано касаційну скаргу на зазначену ухвалу та рішення Косівського районного суду від 03.12.2015 року одночасно із клопотанням про зупинення виконання оскаржуваних рішень до закінчення касаційного провадження, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.03.2016 року дане клопотання було залишено без задоволення (а.с. 23). Крім цього, ухвалою Косівського районного суду від 04.04.2016 року відмовлено в задоволенні заяви начальника відділу освіти Верховинської РДА про зміну порядку і способу виконання рішення по справі за позовом [PERSON] до відділу освіти Верховинської РДА, [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, яку він мотивував відсутністю повної суми коштів, зазначених в рішенні суду та необхідністю здійснювати оплату заробітної плати іншим працівникам відділу освіти (а.с. 21). 01.04.2016 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області на боржника накладено штраф у розмірі 850,00 грн., на його адресу направлено вимогу про виконання рішення суду та зобовязано виконати рішення суду в повному обсязі в строк до 06.04.2016 року, а в разі невиконання керівнику боржника особисто надати письмове пояснення по факту невиконання рішення суду. 19.04.2016 року за повторне невиконання без поважних причин рішення суду на боржника накладено штраф у розмірі 1700,00 грн. (а.с. 9-11) Із листа віділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області за вих. №04.1-19/2219 від 10.06.2016 року видно, що незважаючи на застосовані до боржника штрафні санкції, виконавчий лист, виданий Косівським районним судом 01.03.2016 року на даний час не виконано, тобто [PERSON] не поновлено на роботі на посаді вчителя географії Ільцівської [PERSON] ст з 26.02.2014 року (а.с.55). Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст. 235 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню . Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові ВС України від 21.01.2015року у справі №6-203цс14 - відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України , передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, а затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання такого наказу без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України "Про виконавче провадження", а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, на думку суду є достовірно встановленими обставини про те, що після постановлення Косівським районним судом Івано-Франківської області 03.12.2015 року рішення про поновлення [PERSON] на роботі відповідачем, відділом освіти Верховинської РДА, якого у виконавчому листі, виданому 01.03.2016 року Косівським районним судом визначено в якості боржника без поважних причин не було видано наказ про поновлення позивача на роботі на посаді вчителя географії Ільцівської [PERSON] ст з 26.02.2014 року, а тому є підстави вважати, що має місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Позивачка з урахуванням уточнень позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 74508,72 грн. за 312 календарних днів у період з 28.07.2015 року по 03.06.2016 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати за один календарний день 238,81 грн. Відповідно до довідки, яка міститься в матеріалах справи, виданої відділом освіти Верховинської РДА за вих. №552 від 29.05.2014 року, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два повні останні місяці перед звільненням з роботи становила 7403,22 грн., відповідно середньоденна заробітна плата - 344,33 грн. при пятиденному робочому тижні (а.с. 12). Відповідно до довідки, виданої відділом освіти Верховинської РДА за вих. № 195/01-25/01 від 01.06.2016 року , що була надана в судове засідання представником відповідача середньомісячна заробітна плата [PERSON] становила 7144,26 грн., середньоденна - 332,29 грн. (а.с. 47-49). Суд, вважає, що при розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення із відповідача слід керуватися саме довідкою №552 від 29.05.2014 року, яка була предметом дослідження в суді та на підставі якої Косівським районним судом було винесено рішення в частині стягнення з відділу освіти Верховинської РДА на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, яке на даний час набрало законної сили. За таких обставин довідку № 195/01-25/01 від 01.06.2016 року, видану відділом освіти Верховинської РДА суд визнає неналежним доказом у справі. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає до розрахунку у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку). Таким чином, кількість днів вимушеного прогулу позивача [PERSON] за період з 28.07.2015 року по 03.06.2016 року становить 216 днів, зокрема: за 2015 рік - 111 робочих днів ( липень - 4, серпень - 20, вересень - 22, жовтень - 21, листопад - 21, грудень- 23); за 2016 рік - 105 робочих днів ( січень - 19, лютий - 21, березень - 22, квітень - 21, травень - 19, червень - 3), У відповідності до довідки №552 від 29.05.2014 року про доходи [PERSON], виданої відповідачем, сума доходу позивача за грудень 2014 року-січень 2015 року становила 14806,44 грн. ( 7119,04 грн. + 7687,40 грн.) за 43 робочих дні ( грудень - 23 р/дн + січень 20 р/дн). Таким чином, її середньоденний заробіток складає 344,33 грн. ( 14806,44 : 43 р/дн = 344,33 грн. Загальна сума виплати за вимушений прогул [PERSON]Ю, за період з 28.07.2016 року по 03.06.2016 року складає 74375,28 грн. ( 216 р/дн. х 344,33 грн.). Відповідач, не визнавши позовні вимоги, поважних причин, що призвели до затримки виконання рішення суду не навів, а посилання на те, що дана справа не підсудна Верховинському районному суду суд визнає необгрунтованими. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме: стягнути з відділу освіти Верховинської РДА на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 28.07.2015 року по 03.06.2016 року в розмірі 74375,28 грн. В іншій частині позову відмовити. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 743,75 грн, оскільки при подачі даного позову позивач був звільнений від сплати судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial