Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до СГВК «Олізарівський» про витребовування майнових паїв із чужого незаконного володіння та виділення майнового паю в натурі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.10.2016 року, 24.10.2016 року та 24.10.2016 року укладених між ним, як покупцем, та членами СВП «Олізарівський», як власниками майнового паю - продавцями, громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу. В свою чергу, взамін зазначених вище договорів купівлі-продажу на імя позивача головою Олізарівської сільської ради Іванківського району Київської області [PERSON] були видані Свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), а саме: Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія КИ-ХІ № 011922, виданий на імя [PERSON]; Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія КИ-ХІ № 011920, виданий на імя [PERSON]; Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія КИ-ХІ № 011921, виданий на імя [PERSON]. Ці свідоцтва підтверджують право власності позивача майнові паї члена СГВК «Олізарівський». Таким чином, позивачеві належить на праві приватної власності майновий пай СГВК «Олізарівський» номінальною вартістю - 20 963,64 (двадцять тисяч девятсот шістдесят три гривні 64 копійок) грн. На сьогоднішній час відповідач самовільно володіє, користується та розпоряджається усім без винятку майном, що підлягало розпаюванню та створює для позивача перешкоди для здійснення права користування належною йому часткою майнового паю, що підлягало розпаюванню. Для задоволення своїх потреб, за час хазяйнування, відповідачем було розібрано, знесено, значну кількість нерухомого майна, що підлягало розпаюванню, в тому числі і майна позивача, що в подальшому призводить до унеможливлення належними чином користуватися придбаним позивачем майном. Зазначене вище підтверджується копією Акту інвентаризації основних засобів СГВК «Олізарівський» від 04.11.2013 року, що був складний працівниками управління агропромислового розвитку Іванківської РДА. За результатами проведеної інвентаризації основних засобів СГВК «Олізарівський», працівниками управління агропромислового розвитку Іванківської РДА, було виявлено, що усе розпайоване майно знаходиться у користуванні відповідача, і значна його частина самовільно розібрана та продана відповідачем. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до переліку майна статутного пайового фонду, станом на 01.04.2001 року по СГВК «Олізарівський», що в подальшому реорганізованого в КСП «Олізарівський», який підлягає розпаюванню, було внесено наступне майно, що входить до структури майнового фонду. До переліку майна, що підлягає розпаюванню, увійшло наступне майно (основні засоби): -Цистерна - 50 м. куб., залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 415 грн.; -Цистерна - 50 м .куб., залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 369 грн.; Паливозаправочна, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 445 гривень; -Паливозаправочна, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 736 гривень; -Заправочна будка, вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 136 гривень; -[PERSON] для зерна, вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 8 644 гривень; - Майстерня (1979 року), залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 6759 грн. Відповідно до ст. 7, 9 Закону України від 14.02.1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство», майно СВП належить його членам на праві спільної часткової власності і пайовий фонд складається як із балансової вартості основних виробничих та оборотних фондів створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій так і грошей, а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на день паювання та скоригованим на день вибуття працівника з господарства. До цього моменту й виділення майнового паю, частка майна члена СВП є частиною майна підприємства, яка визначає принципи формування спільної власності та право членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності. Відповідно до вищезазначеного закону пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства громадянин має право на пай натурою, грішми або цінними паперами. Згідно Указу Президента від 29.01.2001 року «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки, передбачено виділення майнових паїв в натурі та забезпечення вільного здійснення права власності на паї. Таким чином, законодавством передбачена рівність прав та обовязків членів СВП щодо спільної виробничо - господарської діяльності та її результатів, а правомочність членів таких підприємств є похідною від правового статусу завдань, функцій та правомочностей останніх як юридичних осіб, то і право вимагати своєї частки паю з володіння та користування СВП , встановлення складу цього паю та відповідного юридичного оформлення також повинні ґрунтуватися на рівності прав та обовязків зазначених сторін. Відповідно до ст. 9 закону зазначаються спосіб забезпечення зазначених прав та інтересів членів СВП і підприємства, якою визначено порядок виділення громадянинові майнового паю натурою, тобто будинками, спорудою технікою, готовою продукцією, худобою тощо, грошима або цінними паперами. Згідно Указу Президента України «Про заходи забезпечення майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» № 62 від 29.01.2001 року, передбачено виділення майнових паїв в натурі та забезпечення вільного здійснення права власності на паї. Згідно частини 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до вимог передбачених частинною 1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач неодноразово в усній розмові звертався з вимогою до відповідача усунути перешкоди в користуванні належним позивачеві майна, яке також відповідно до договорів купівлі - продажу належить і позивачеві, але відповідач ігнорував вимоги позивача та продовжував користуватися майном, розбирати його та продавати. Враховуючи викладене вище, відповідач по справі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності позивачем. З огляду на викладене позивач просив: «Витребувати майнові паї із чужого незаконного володіння з боку відповідача, шляхом визнання права власності на майновий пай СГВК «Олізарівський» за [PERSON], виділивши йому в натурі майно: -Цистерна - 50 м. куб., залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 15 грн.; -Цистерна - 50 м.куб., залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» -15 грн.; -Паливозаправочна, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 445 гривень; -Паливозаправочна, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 736 гривень; -Заправочна будка, вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 136 гривень; -[PERSON] для зерна, вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 8 644 гривень, яке розташоване за адресою: Київська область Іванківський район с. Олізарівка в переліку майна пайового фонду; -Майстерня (1979 року), залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 6759 грн». Ухвалою суду від 13 березня 2017 року до участі у справі в якості відповідачів були залучені: [PERSON], [PERSON], [PERSON] як співвласники майнових паїв. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені вище. Зазначила, що її довіритель на даний час, будучи власником частини майна пайового фонду СГВК «Олізарівський», фактично не може користуватись своєю часткою, оскільки СГВК не функціонує, зібрати власників майнових паїв на загальні збори неможливо. Письмові звернення з цього питання залишаються без відповіді. Тому у володінні відповідача залишаються все майно, хоча право мають лише на частину. На даний час позивач здійснив купівлю ще частини майнових паїв, тобто збільшив свою частку в пайовому фонді, а також вирішує питання укладення договорів оренди земельних ділянок для здійснення господарської діяльності, що підтвердила письмовими доказами. Представник відповідача СГВК «Олізарівський», відповідачі також не з*явилися у судове засідання. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України повістка з викликом у судове засідання була надіслана відповідачу юридичній особі за адресою, що зазначена у Єдиному реєстрі юридичних осіб, іншим відповідачам за зареєстрованою адресою проживання. Цією ж статтею визначено, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідач [PERSON] написав заяву про те, що просить справу розглядати без його участі, покладається на рішення суду. Зі згоди представника позивача, суд розглядає справу в порядку, передбаченому ст. 224-226 КПК України, постановляючи заочне рішення Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин. Обовязок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до свідоцтв про право власності на майновий пай членів колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії КИ-ХІ № 011922 від 27.12.2016 року, серії КИ-ХІ № 011920 від 27.12.2016 року, серії КИ_ХІ № 011921 від 28.12.2016 року за позивачем зберігається право на майнові паї у пайовому фонді підприємства, він не отримав його в натурі та не передав як внесок до статутного фонду правонаступника. Процедура виділення майнових паїв у натурі, врегульована наступними нормативними документами: 1)Указом Президента України від 29.01.2001 року №62(62/2001) "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки". 2)Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001р. № 177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки".\~ 3)Наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001р., яким було затверджено "Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських, підприємств" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2001 р. за № 305/5496). У відповідності до Указу Президента України від 29.01.2001 року № 62 групи осіб (або окремі особи), які є власниками паїв, мають право на виділення індивідуально визначених об'єктів зі складу майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На виконання вищезазначеного Указу Президента України Кабінет Міністрів України 28.02.01р. прийняв Постанову № 177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки".\~Цією постановою, зокрема, було затверджено Типове положення «Про комісію з організації вирішення майнових питань, що виникають в процесі реформування аграрного сектору економіки»(далі Положення).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На комісію, в тому числі, покладалось завдання по внесенню пропозицій на зборах власників майнових паїв щодо виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками майнових паїв, індивідуально визначених об'єктів із складу майна реорганізованого підприємства та передачі їх у спільну власність.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В подальшому, на виконання указу Президента України Міністерство агропромислової політики України видало наказ № 62 від 14.03.2001р., яким затвердило "Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств" (далі Порядок). Наказ було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4.04.2001р. за № 305/5496.\~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності до Порядку: "Кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: отримати свій майнових пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім'ї і використати його на свій розсуд (п.8). Виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників (п.9).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ З метою реалізації права власності громадян на майнові паї, комісія: приймає від власників майна заяви на ім'я керівника підприємства-правонаступника (користувача майна) про способи використання належних їм майнових паїв у відповідності до пункту 8 цього Положення;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ на основі заяв формує групи співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі у спільну часткову власність єдиним комплексом, та список осіб, які прийняли рішення отримати майно в індивідуальну власність.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Для визначення розмірів майнових паїв членів реорганізованого підприємства та належного оформлення реалізації їх прав, за кожною із таких груп обчислює:\~\~\~\~\~ загальну вартість майнових паїв та загальний відсоток паїв осіб у пайовому фонді реорганізованого підприємства, які виявили бажання отримати паї в індивідуальну власність;\~\~\~\~\~\~\~\~ готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення у натурі окремо для кожної з груп співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі у спільну часткову власність єдиним комплексом; для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність, та для виділення невитребуваних паїв особам, які з різних причин не прийняли жодного з рішень щодо розпорядження належними їм майновими паями (п.10).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Збори співвласників після розгляду пропозицій комісії щодо визначення розмірів майнових паїв затверджують результати розподілу майна пайового фонду та переліки майна, яке виділяється у натурі групам співвласників, а саме: для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність (п. 12).\~\~ Після затвердження зборами співвласників переліків майна для виділення вищезазначеним групам співвласників комісія: визначає місцезнаходження майна і юридичну особу - користувача майна, яке виділено кожній із груп співвласників і до якого перейшли зобов'язання з виділення майнових паїв у натурі співвласникам; передає не пізніше 10 днів з дня затвердження зборами співвласників підприємствам-правонаступникам (користувачам майна) уточнені списки груп співвласників та переліки майна, призначеного для виділення кожній із груп, а копії цих документів - сільській раді. У разі невиконання рішень зборів співвласників щодо виділення підприємством-правонаступником (користувачем) майна у натурі власнику майнового паю, подальший захист прав власника майнового паю вирішується в судовому порядку (п.13). Таким чином, зазначеним вище законодавством передбачено, право розпорядження майном мають лише загальні збори співвласників майнових паїв. Позивач неодноразово звертався у письмовій формі до голови СГВК «Олізарівський» [PERSON] щодо необхідності проведення зборів співвласників майнових паїв для розгляду та вирішення питання виділення в натурі майнових паїв позивачу. Однак, не зважаючи на наполягання позивача, збори співвласників з приводу виділення майна в натурі [PERSON] не проводилися і це питання не вирішувалось. Таким чином нормативно-правовими актами України визначено, що питання виділення зі складу пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства належних позивачу майнових паїв в натурі належить зборам співвласників майнових паїв. В той же час суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від 19.12.2014 року «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» статтею 26 Віденської конвенції встановлено, що кожний чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись. Враховуючи положення статті 9 Конституції України, статті 26 Віденської конвенції, статей 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», міжнародно-правовий принцип сумлінного виконання міжнародних зобов'язань, при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України. Тобто якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Так Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року. Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Обов'язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції. Також згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов'язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Тобто ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність, при цьому термін «власність» поширюється на всі «безумовні права», які може довести особа, включаючи, зокрема, активи, що пов'язані з приватним правом (такі як пайові внески чи фінансові претензії, в основі яких лежить контракт або делікт), а також окремі економічні і соціальні виплати, пов'язані з публічним правом. Вважливим аспектом застосування законодавства про захист права власності, в контексті практики ЄСПЛ, є межі допустимого (розумного) втручання держави в справи власника. Якщо звернутися до українського законодавства, то право власності визначається через класичну формулу: власник може володіти, користуватися і розпоряджатися майном у межах, передбачених законом. А оскільки закон є продуктом передусім державної діяльності, можна тлумачити цей принцип як можливість використання майна на свій розсуд у межах, передбачених державою, або в межах, передбачених державою та закріплених у законі. Судовою практикою ЄСПЛ встановлює, що вислів «встановлено законом» вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість за необхідності шляхом надання відповідної допомоги передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може спричинити відповідна дія (рішення у справі «Маестрі проти Італії» (Maestri v. Italy) [ВП], заява № 39748/98, п. 30, ECHR 2004-I). Враховуючи, що спірні правовідносини, які є предметом даного розгляду, на національному рівні регулюються підзаконними нормативно-правовими актами, суд зобовязаний переконатися в тому, що норми вказаних підзаконних актів є точними та передбачуваними, а «спосіб, в який тлумачиться і застосовується відповідний національний закон, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду» (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (№ 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], № 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Статтею 41 Конституції України, главою 23 розділу ІІ книги 3 ЦК України гарантовано кожному право на володіння, користування і розпорядження своєю власністю, незалежно від волі інших осіб. В той же час положення Указу Президента України від 29.01.2001 року №62(62/2001) "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки", постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2001р. № 177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки" та\~наказу Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001р., яким було затверджено "Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських, підприємств" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2001 р. за № 305/5496)є більш обмежувальними, оскільки ставлять в залежність право власності позивача (право володіння, користування та розпорядження своїм майном) від рішення зборів співвласників майнових паїв. Наведених міркувань достатньо, щоб дійти висновку, що втручання у право позивача, гарантоване ст. 1 Першого Протоколу, ст. 41 Конституції України та ЦК України,не ґрунтується на достатньо точних і передбачуваних нормативно-правових актах. Враховуючи те, що підзаконні нормативно-правові акти, норми яких явно суперечать міжнародно-прововим актам, зокрема Першому протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то для вирішення даної справи суд вважає необхідним застосувати міжнародно-правові норми, які мають пріоритет над національним законом та іншими актами законодавства. Крім того даний спір також слід розглядати не лише в контексті ст. 1 Першого Протоколу, а й з врахуванням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Таким чином суд вважає, що право власності позивача має бути ефективно захищене шляхом задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved