Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

В травні 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом - первісно до Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право постійного користування земельною ділянкою, площею 1,0 га, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказала, що після смерті матері відкрилася спадщина на вказане право постійного користування земельною ділянкою, однак оформити своє спадкове право вона не взмозі через відсутність належним чином правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Вказувала, що є спадкоємицею після смерті матері і прийняла спадщину згідно з вимогами закону, тому просила визнати за нею право на постійне користування землею. Під час підготовчого провадження ухвалою суду від 19 листопада 2020 року до участі в справі було залучено як співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, представник якого 28 грудня 2020 року надав відзив на позовну заяву, в якому звернув увагу на судову практику, висловлену Верховним судом України в своїй постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц щодо спадкування постійного користування землею. Однозначної правової позиції щодо заявленого позову - визнання позову чи ні, не висловило. Інший відповідач в своїх заявах неодноразово вказав про визнання позову та прохання розглядати справу без участі їх представника. Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року підготовче провадження в справі було завершено і справа призначена до розгляду по суті заявлених вимог. В судове засіданні сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглянути справу без їх участі, при цьому позивачка в своїй заяві позовом підтримала та просила його задовольнити, представник відповідача - сільської ради в своїй заяві позов визнав та не заперечував проти його задоволення, представник іншого відповідача у відзиві зазначив прохання про розгляд справи без його участі. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно, а також і на права, які належали спадкодавиці на час відкриття спадщини. Так, відповідно до державного акту серії МК № 00140, виданого 29 грудня 2001 року Прибузькою сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, їй належало право постійного користування земельною ділянкою, площею 1,0 га, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в межах території Прибузької сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський. Також, згідно з постановою Центральної виборчої комісії № 437 від 07 жовтня 2016 року "Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 18 грудня 2016 року" Прибузька сільська рада Вітовського району Миколаївської області (село Прибузьке) увійшли до складу територіальної громади Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Часом відкриття спадщини є день її смерті. На час смерті [PERSON] діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України). Так, норми ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Оскільки заповіту [PERSON] не встановлено, то спадкування після її смерті повинно здійснюватися за законом. Цивільний кодекс України визначає п`ять черг спадкоємців за законом, про що виписано у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги відносяться діти, дружина та батьки померлого. Відповідно до довідки Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 21 червня 2018 року, наданої позивачкою, на час смерті [PERSON] з нею проживали та були зареєстровані: дочка - [PERSON] та двоє онуків - [PERSON] і [PERSON] . Позивачка є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження та свідоцтвом про її шлюб (а.с. 8,9), в зв`язку з цим відноситься до спадкоємців першої черги за законом. Інших спадкоємців першої черги за законом судом не виявлено. Прав інших осіб, які прийняли спадщину, після її смерті [PERSON] відповідно до довідки сільської ради від 18 червня 2018 року, на її спадщину (наприклад за правом представлення або прав на обов`язкову частку утриманців) судом не встановлено. Таким чином позивачка, як дочка померлої, є єдиною спадкоємицею за законом після її смерті. В той же час, в нотаріальному оформленні прав на земельну ділянку їй заважає відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на ділянку - державного акту, який був втрачений. За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Державний акт про право постійного користування спадкодавиці [PERSON] був виданий за час дії ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. Статтею 7 ЗК Української РСР було передбачено, що постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема громадянам України для ведення особистого підсобного господарства. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року). 01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадянита юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення N 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц виклала наступні правові позиції щодо спадкування права постійного користуування земельною ділянкою. Так, згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Належність спадкодавиці [PERSON] права на постійне користування земельною ділянкою, площею 1,0 га, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, підтверджується державним актом серії МК № 00140, виданим 29 грудня 2001 року Прибузькою сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, оригінал якого був втрачений. Проте це не скасовує її право на постійне користування землею, що визначено ст. 392 та ст. 1218 ЦК України. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що право постійного користування земельною ділянкою належало [PERSON] і це право входить до складу спадщини після її смерті, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачці як спадкоємиці за законом, яка прийняла спадщину після її смерті. В позасудовому порядку вирішити це питання позивачка не взмозі через зміни в законодавстві щодо реєстрації права власності на нерухоме майно. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права на нерухомість в порядку спадкування за законом. За викладеного,

Outcome: approved