Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому посилається на те, що з 25 січня 1982 року він працював на підприємстві відповідача - шахті ім. В.І. Леніна на підземних роботах у шкідливих умовах праці, зокрема, з 14 лютого 1985 року по 5 червня 2000 року - забійником. Висновком МСЕК від 5 червня 2000 року йому вперше встановлена ступінь втрати професійної працездатності 20% з 1 червня 2000 року у зв'язку з професійним захворюванням - вібраційна хвороба І-ІІ ступню. У відповідності з актом розслідування причин професійного захворювання від 1994 року причиною даного захворювання є тривалий вплив на організм шкідливих виробничих факторів, а саме підвищений рівень шуму, перевищення вібрації в 3-5 разів на віброшвидкості. Висновком МСЕК від 03.07.2013 року йому вперше з 26.06.2013 року встановлена ступінь втрати професійної працездатності 15% у зв'язку з професійним захворюванням пневмоконіоз і 5 % - у зв'язку з професійним захворюванням - кохлеоневрит. У відповідності з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 7 червня 2013 року причинами даних професійних захворювань є тривалий і неодноразовий вплив вугільного-породного пилу високої концентрації, шуму, який перевищує граничнодопустимі рівні. Професійні захворювання спричиняють йому моральну шкоду, оскільки ушкодження здоров'я супроводжується порушенням укладу його життя: вимушений періодично проходити курси лікування, відчуває фізичні страждання через хворобу, обмежений у занятті фізичною працею, не має можливості повноцінно працювати та забезпечувати свою сім'ю грошовим достатком. На підставі ст. ст. 1167 ч. 2, 1168 ЦК України просить стягнути з ДП "Артемвугілля" на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, 15000 грн., а також вартість юридичної допомоги в розмірі 2000 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та наполягав на відшкодуванні моральної шкоди позивачу на підставі ст. ст. 1167-1168 ЦК України. Також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. Представник відповідача за довіреністю Єрьоменко Д.Е. у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23 червня 1993 року № 472, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Крім того, послався на те, що позивачем пропущений встановлений законодавством тримісячний строк для звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань у Микитівському районі м. Горлівки, зазначеного позивачем у позові в якості третьої особи, до суду не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Судом встановлено, що з 25.01.1982 року позивач працював на шахті ім. В.І. Леніна, яка входить до складу Державного підприємств "Артемвугілля". Звільнений 07.12.2004 року у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 1994 року у позивача було виявлено вперше професійне захворювання, яке виникло внаслідок тривалого багаторазового впливу локальної вібрації та шуму небезпечних параметрів. Висновком МСЕК від 05.07.2000 року позивачеві первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25 % з 01.06.2000 року за сукупністю: 20 % - за професійним захворюванням - вібраційна хвороба, 5% - трудове каліцтво, що підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 7 червня 2013 року у позивача виявлено вперше професійне захворювання пневмокониоз, легенева недостатність І-ІІ ст., хронічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.), яке виникло внаслідок тривалого та багаторазового впливу вугільно-породного пилу високої концентрації, шуму який перевищує гранично допустимі рівні. Висновком МСЕК від 03.07.2013 року позивачеві встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 40 % з 26.06.2013 року, а саме 15 % повторно за професійним захворюванням - вібраційна хвороба; 5% - за трудовим каліцтвом 1981 року; а також первинно 15 % за професійним захворюванням - пневмоконіоз та 5% за профсійним захворюванням - кохлеоневрит, що підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках. Таким чином, право потерпілого на відшкодування моральної шкоди виникає в особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Тобто право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням МСЕК стійкої втрати професійної працездатності за професійним захворюванням вібраційна хвороба та трудовим каліцтвом виникло у позивача в 2000 році. На час виникнення спірних відносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. Разом з тим, позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлені на підставі ст. ст. 1167, 1168 ЦК України, який вступив в силу з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили у часі. Тому норми ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами в 2000 році. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За цих підстав позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України передбачено право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 (про страхові виплати), статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП потерпілим надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ст. ст. 23, 1167, 1168 цього Кодексу, про що зазначено у вказаному вище Рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 (про страхові виплати). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК від 03.07.2013 року позивачу встановлені відповідні обмеження, тому суд дійшов висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди. Згідно ст. 268 ч. 1 п. 3 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності за професійними захворюваннями пневмоконіоз та кохлеоневрит (20%), потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ДП "Артемвугілля" на користь позивача у вигляді одноразового відшкодування в сумі 6000 грн. У частині стягнення з ДП "Артемвугілля" на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ, зокрема, встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Виходячи з аналізу ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. позивачем представлені суду довідка адвоката від 16 серпня 2013 року про оплату юридичної допомоги за збір документів та підготовку позовної заяви в розмірі 2000 грн., а також витяг з книги обліку доходів адвоката [PERSON] Проте позивачем суду не надано розрахунків витрат на правову допомогу з урахуванням граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в матеріалах справи відсутні дані про кількість часу, затраченого адвокатом для надання правової допомоги. Як зазначено у судовому засіданні представником позивача [PERSON], вартість витрат на правову допомогу включає складання позовної заяви та отримання відповідей на запити, адвокат працює на єдиному податку та самостійно оцінює вартість своєї роботи, скільки адвокатом витрачено часу на складання позовної заяви не може пояснити. Враховуючи відсутність у матеріалах справи розрахунку витрат на правову допомогу а також даних про кількість часу, затраченого адвокатом на надання правової допомоги позивачу, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial