Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Заступник прокурора Запорізької області звернувся до суду з позовом до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, ГУ Держземагенства у Запорізькій області та [PERSON], в якому вимагає визнати недійсними накази ГУ Держземагенства № ЗП/2321582500:05:005/00000418 від 13.12.2015 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" та № ЗП/2321582500:05:005/00000530 від 31.12.2013 року "Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки", які стосуються передачі [PERSON] земельної ділянки для ведення фермерського господарства; визнати недійсним договір оренди землі від 04.02.2014 року, укладений між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки; зобов'язати відповідача [PERSON] повернути орендовану земельну ділянку державі в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області. Як зазначив прокурор у своїй позовній заяві, 12.12.2013 року до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області надійшла заява іншого відповідача [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 7,1 га на території Любимівської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області. За результатами розгляду звернення ГУ Держгеокадастру видав наказ № ЗП/2321582500:05:005/00000418 від 13.12.2015 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", згідно якого [PERSON] був наданий дозвіл на розроблення зазначеного проекту землеустрою. В подальшому [PERSON] звернувся із клопотанням про затвердження проекту землеустрою, і ГУ Держгеокадастру за результатами цього звернення видав наказ № ЗП/2321582500:05:005/00000530 від 31.12.2013 року "Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки", згідно якого проект землеустрою був затверджений, та прийнято рішення про передачу в оренду [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,1 га для ведення фермерського господарства. 04.02.2014 року між ГУ Держгеокадастру та [PERSON] укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого останньому передана в оренду земельна ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер 2321582500:05:005:0025, площею 7,1 га, розташована на території Любимівської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області для ведення фермерського господарства. Прокурор зазначив, що [PERSON] на час звернення із заявою про відведення йому земельної ділянки для ведення фермерського господарства вже був засновником та головою фермерського господарства "Сенів", та займався фермерським господарством; при цьому з обґрунтування розмірів земельної ділянки зрозуміло, що [PERSON], який є головою та засновником ФГ "Сенів", має на меті розширити фермерського господарство, а не отримати земельну ділянку для створення фермерського господарства. Прокурор зазначає, що відповідно до ч.2 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами земельних торгів, крім випадків, встановлених частиною другою та третьою ст.134 цього Кодексу. Зокрема, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної та комунальної власності або права на них, крім іншого, у разі передачі тільки громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Прокурор вважає, що передача земельної ділянки [PERSON] призведе до її передачі у користування юридичній особі ФГ "Сенів" без проведення земельних торгів (аукціону), в порушення зазначених положень закону. Факт використання земельної ділянки саме ФГ "Сенів" підтверджується тим, що орендну плату за вказану земельну ділянку сплачує саме це фермерське господарство, а не [PERSON] Враховуючи наведені обставини, прокурор й звернувся до суду із зазначеними вимогами. При цьому, обґрунтовуючи необхідність здійснення представництва держави в суді, прокурор вказав, що орган центральної виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі Державна інспекція сільського господарства, та її правонаступник Державна екологічна інспекція не мають повноважень для звернення до суду з вимогами про визнання правочинів недійсними та про повернення земельної ділянки, оскільки відповідні повноваження не передбачені як відповідними законами, так і підзаконними актами Президента України та Кабінету Міністрів України. У судовому засіданні прокурор Свинаренко Р.В. підтримав заявлений позов, просить його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, наполягаючи на тому, що для отримання земельної ділянки відповідач [PERSON] мав пройти конкурс відповідно до положень ст.124 ЗК України, оскільки ним планувалася передача земельної ділянки в користування іншій особі; тому передача йому земельної ділянки в оренду без дотримання не відповідає вимогам закону. При цьому прокурор просить врахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України від у справі № 6-248цс16 від 18.05.2016 року. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов не визнали. суду відповідач та його представник пояснили, що відповідач був лише членом ФГ "Сенів", але не створював його, земельну ділянку отримав з метою створення іншого фермерського господарства. При цьому відповідач та його представник наголошують, що закон не обмежує кількість фермерських господарств, які може створити фізична особа. Ніякого відношення до створення ФГ "Сенів" відповідач [PERSON] не мав, а на момент розгляду справи він створив інше фермерське господарство, яке й займається обробкою спірної земельної ділянки. Представник ГУ Держгеокадастру [PERSON] при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, підстав для задоволення позову не знаходить. Так, відповідно до положень ст.ст.22, 31, 93, 124 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Частинами другою та третьою статті 134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. З поданих доказів (а.с.12-25) вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся як фізична особа із заявою про відведення йому земельної ділянки в оренду саме для фермерського господарства, тобто використав своє право на отримання в оренду земельної ділянки без проведення земельних торгів відповідно до положень ст.134 Земельного кодексу України. Посилання прокурора на те, що у даних правовідносинах відповідач [PERSON] не міг отримувати земельну ділянку з метою ведення господарської діяльності С(Ф)Г "Сенів", є некоректним. Так, відповідно до ст.1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства. Тобто, фермерське господарство за своєю суттю передбачає можливість використання у своїй господарській діяльності земельних ділянок, отриманих його членами в оренду з відповідною метою. Відповідно до положень ст.7 Закону України "Про фермерське господарство", передбачена можливість надання земельних ділянок державної та комунальної власності у користування для ведення фермерського господарства в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Суд також додатково враховує, що в обґрунтуванні розмірів земельних ділянок (а.с.14) відповідач [PERSON] дійсно зазначив, що він прохає передати йому земельну ділянку в оренду, оскільки має намір збільшити фермерське господарство для вирощування сільськогосподарської продукції. Проте у цьому обґрунтуванні не зазначено, що мова йде саме про С(Ф)Г "Сенів", а не про будь-яке інше фермерське господарство. При цьому судом встановлено, що на момент судового розгляду відповідач [PERSON] став засновником фермерського господарства "Позняки" (а.с.134-146); відповідно до п.1.2 його статуту, господарство засновано на підставі спірного договору оренди земельної ділянки від 04.02.2014 року, та здійснює господарську діяльність саме на цій орендованій земельній ділянці. Крім того, та обставина, що протягом 2014-2015 рр. орендну плату за спірну земельну ділянку вносило С(Ф)Г "Сенів", саме по собі не свідчить, що саме цим фермерським господарством на спірній земельній ділянці здійснювалася господарська діяльність, та/або що ця земельна ділянка використовувалася фермерським господарством відповідно до положень Закону України "Про фермерське господарство"; ніяких доказів щодо цього прокурором суду не надано. Крім того, суд вважає некоректними і посилання прокурора на правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України від у справі № 6-248цс16 від 18.05.2016 року. За змістом цієї постанови, Верховний суд України дійшов висновку, що орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування при вирішенні питання про надання земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Проте у позові прокурора не міститься доводів відносно того, що волевиявлення відповідача [PERSON] при зверненні щодо отримання в оренду земельної ділянки було недійсним, та/або що він був неспроможний чи в нього було відсутнє бажання виробляти сільськогосподарську продукцію; позов заявлений з інших підстав. Також, формуючи свій правовий висновок, Верховний суд України погодився з висновками нижчих судових інстанцій про те, що з урахуванням вимог ст.ст.7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", ст.ст.116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах. Проте прокурор у своїй заяві не навів даних щодо того, чи дійсно відповідач [PERSON] отримував в оренду земельні ділянки із земель державної власності, коли саме і за яких обставин це мало місце, і не зазначив ці обставини як підстави заявлених позовних вимог. Суд також звертає увагу, що заявляючи вимоги про повернення земельної ділянки, прокурор вказав, що ця земельна ділянка перебуває у користуванні С(Ф)Г "Сенів", тобто безпосередньо оспорив права та інтереси цієї юридичної особи; проте у позовній заяві ця особа в якості відповідача не зазначена, і під час судового розгляду ніякого клопотання про залучення С(Ф)Г "Сенів" в якості співвідповідача не заявлялося, тобто прокурор не визначив належного кола відповідачів у цій справі. За таких обставин вимога про повернення земельної ділянки не може бути задоволена ще й з цих підстав. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд вважає, що дії відповідачів та укладена між ними угода про оренду земельної ділянки від 04.02.2014 року відповідають вимогам законодавства, у зв'язку з чим вимоги прокурора є безпідставними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed