Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

В червні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до АТ «УкрСиббанк», про визнання договору іпотеки припиненим. В обґрунтування позову зазначала, що 24.01.2007 року між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11111108000, за яким AT «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 20 000 доларів США із строком повернення кредиту не пізніше 23.01.2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитний договором між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 24.01.2007 року, реєстраційний номер обтяження в державному реєстрі іпотек 4395327, за яким [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.1.2. Договору іпотеки від 24.01.2007 іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2014 року у справі № 204/519/14-ц задоволено позовні вимоги AT «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту від 24.01.2007 №11111108000, стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість в загальній сумі 123 488,79 гривень. Постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 08.11.2019 року закінчено виконавче провадження №60175592, у зв`язку з повним фактичним виконанням вимог виконавчого документу. Виконавши рішення суду у справі № 204/519/14-ц, [PERSON] виконала свої зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту від 24.01.2007 року, зобов`язання за яким були забезпечені іпотечним договором, у зв`язку з чим іпотека за вказаним іпотечним договором є припиненою, однак AT «УкрСиббанк» в порушення своїх обов`язків не звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки за іпотечним договором, у зв`язку з чим [PERSON] змушена звернутися до суду із даним позовом. Представник відповідача AT «УкрСиббанк», надав суду відзив на позовну заяву, у яких не погодився з позовними вимогами, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, прохав відмовити в задоволенні позову. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач, у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про причини неявки суду не повідомив. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 24 січня 2007 року між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11111108000, за яким AT «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 20 000 доларів США із строком повернення кредиту не пізніше 23.01.2014 року (а.с.5-13). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 24.01.2007 року № 11111108000 між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 24 січня 2007 року, за яким [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння загальною площею 81,1 м2, за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження в державному реєстрі іпотек 4395327 (а.с.14-17, 19). Відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки від 24.01.2007 іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором № 11111108000 від 24.01.2007 року та за кредитним договором № 11110976000 від 24.01.2007 року. Однак кредитний договір № 11110976000 від 24.01.2007 між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] не укладався, а отже і зобов`язання у [PERSON] за кредитним договором № 11110976000 від 24.01.2007 року перед банком відсутні. Зазначені обставини не спростовувалися відповідачем у відзиві, а тому суд вважає їх встановленими. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2014 у справі № 204/519/14-ц задоволено позовні вимоги AT «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту від 24.01.2007 року № 11111108000 та стягнуто з [PERSON] на користь AT «УкрСиббанк» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 71 434 грн. 08 коп., заборгованість по процентам у розмірі 38 895 грн. 62 коп, пеню за прострочення сплати кредита у розмірі 8 081 грн. 81 коп., пеню за прострочення сплати процентів 3 854 грн. 62 коп., судові витрати по справі у розмірі 1222 грн. 66 коп., а всього 123 488 грн. 79 коп. (а.с.20). Постановою державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 08.11.2019 ВП № 60175592 закінчено виконавче провадження з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 204/519/14-ц, виданого 04.01.2018 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, у зв`язку з повним фактичним виконанням вимог виконавчого документу щодо стягнення з [PERSON] на користь AT «УкрСиббанк» 123488,79 грн. (а.с.21). Відповідно до п.2.2.1. Договору іпотеки від 24.01.2007 року, у разі належного виконання зобов`язань по кредитному договору Іпотекодержатель зобов`язується виключити запис про обтяження Предмету іпотеки з Державного реєстру іпотек (а.с.15). Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. В свою чергу, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №211687241 вбачається, що обтяження іпотекою нерухомого майна, станом на 08.06.2020 року не знято (а.с.18-19). Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Отже, пред`явлення АТ "УкрСиббанк" позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі № 204/519/14-ц свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто після зміни банком строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося. До схожого за змістом правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Встановивши, що банк використав своє право надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками якого, суд у справі № 204/519/14-ц ухвалив рішення від 11.12.2014 року, яке позивачем виконане, що підтверджується постановою державного виконавця від 08.11.2019 року у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, суд приходить до висновку, що зобов`язання за кредитним договором є припиненим. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Встановивши, що основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення іпотеки за Договором іпотеки від 24 січня 2007 року, як похідним від кредитного договору в силу припинення основного зобов`язання. Аргументи банку викладені у відзиві, щодо тих обставин, що зобов`язання позивача не виконані належним чином та наявність права у банку на стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, на увагу не заслуговують, оскільки банк, як кредитор за кредитним договором, відповідно до статей 6, 627, 1050 ЦК України, реалізуючи своє право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] , визначивши заборгованість у валюті України гривні, вказавши, що саме 122 266 грн. 13 коп. є повним розміром заборгованості. Доказів пред`явлення вимог, їх обґрунтування та реалізації відповідно до статті 625 ЦК України, за період фактичногоо невиконання рішення суду, матеріали справи не містять, а тому відмовляти у задоволенні позову з цих підстав у суду правові підстави відсутні з огляду і на вимоги частини шостої статті 81 ЦПК України. При цьому припинення кредитного договору не позбавляє АТ «УкрСиббанк» звернутися з позовом про стягнення збитків або заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України. Також суд зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат не є санкцією передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Відповідно, нараховані суми на підставі ст. 625 ЦК України, не можуть бути підставою для збереження іпотеки, оскільки не входять до складу зобов`язання, виконання якого нею забезпечено. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.02.2020 року у справі 569/613/19. У зв`язку з припиненням основного зобов`язання, на підставі виконання, суд вважає, що слід визнати припиненим іпотечний договір № 11111108000/1 від 24.01.2007 року укладений між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., який був зареєстрований в реєстрі за № 153. Щодо обтяження нерухомого майна, реєстраційний № 4395327, наявного в єдиному реєстрі, суд зазначає наступне. Відповідно ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя. Чинним законодавством в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачається, що державна реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться як органами державної реєстрації прав, так і нотаріусами одночасно із вчиненням нотаріальної дії, як спеціальними суб`єктами, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону. Згідно ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири), за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона, при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, за повідомленням іпотеко держателя,в усіх інших випадках, передбачених законом. Зняття заборони нотаріус здійснює відповідно до вимог ст.74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Питання зняття нотаріусами заборони відчуження майна врегульовані Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. З п.5.1., 5.2., 5.3., 5.4., 5.5. вказаного Порядку слідує, що нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки, за рішенням суду, в інших випадках, передбачених законом. З наведеного вбачається, що нотаріус вправі зняти заборону відчуження майна на підставі рішення суду про визнання договору іпотеки припиненим. Вирішуючи питання розподілу понесених витрат на правову допомогу заявлених позивачем в сумі 5 000 грн., суд виходить з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу було надано: «Договір про надання правової допомоги №1» від 26.05.2020 року, опис робіт (послуг) наданих адвокатом від 21.09.2020 року та «довідку про отримання гонорару» від 21.09.2020 року. Проте, за наявності перелічених документів, наданих позивачем та його представником, не можна достовірно встановити, що фактично [PERSON] сплатила грошові кошти адвокату Неруш О.В. за надання правової допомоги у зазначеній справі, оскільки суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні ст. ст. 77, 79 ЦПК України, а саме, не надано розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу, зокрема акту приймання-передачі наданих послуг, окрім того, суд зазначає, що документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) суду також надано не було, що унеможливлює встановити, що заявлені витрати були дійсно понесені позивачем саме у зв`язку із представництвом його інтересів у суді за даною цивільною справою. Таким чином, суд приходить до висновку, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим заявлені витрати відповідача на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved