Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 19 лютого 2008 року між ними та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 31370,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 16,08% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 19 лютого 2017 року. Станом на 05 травня 2015 року заборгованість склала 147703,95 грн. В забезпечення виконання зобов'язань 19 лютого 2008 року укладено договір іпотеки, за яким надано в іпотеку будинок [ADDRESS]. Просили звернути стягнення на будинок та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані в будинку. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги і просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 04 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення залишені без задоволення. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просили скасувати рішення суду, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неналежним дослідженням доказів: суд не звернув уваги на те, що попереднє направлення письмової вимоги про виселення є обов'язковим при застосуванні позасудового врегулювання звернення стягнення і не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідачі повідомлені належним чином - шляхом особистого отримання повістки про виклик до суду (арк..спр.149-151). На підставі ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Отже, цивільну справу належить розглядати у відсутність осіб, які не з`явились до суду. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким наданий кредит в розмірі 40155,29 грн. строком до 19 лютого 2017 року, в цей же день між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку житловий будинок [ADDRESS], рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу будинку [ADDRESS], 19 березня 2015 року відповідачу направлено письмову вимогу звільнення будинку, 1 листопада 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткова угода до договору про реструктуризацію боргу. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази щодо отримання відповідачами вимоги про виселення, укладення угоди про реструктуризацію боргу свідчить про те, що банк не вимагає від відповідачів звільнити переданий в іпотеку будинок. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку". Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Як виходить з матеріалів справи рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2008 року в розмірі 40400 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки: на будинок загальною площею 45,40 кв. м., житловою площею 26,40 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані за адресою [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (арк..спр.147-148). Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" у редакції від 22 вересня 2011 року та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону N 898-IV. Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду України у справах № 6-1449цс15 та № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, № 6-2830 цс15 від 10 лютого 2016 року. Отже, висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів щодо отримання відповідачами вимоги про виселення, як підстави для відмови в задоволенні позовних вимог не ґрунтуються на законі. Згідно з частиною другою статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Виходячи зі змісту кредитного договору №KTC0GK0000000004 від 19 лютого 2008 року, укладеного між позивачем та [PERSON]- п.8.1 - банк зобов'язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 19 лютого 2008 року по 19 лютого 2017 року включно у вигляді не поновлювана лінія у розмірі 31370,60 грн. на наступні цілі, в тому числі: у розмірі 28280 грн. на придбання нерухомості (арк..спр.14-16); за умовами договору іпотеки житлового будинку з заставною серія ПБ №017015 від 19 лютого 2008 року, укладеного між позивачем та [PERSON]- п.35.3 - в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав ів іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 45,40 кв.м, житлова площа 26,40 кв.м. Майно буде належати іпотекодавцю після державної реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченому 19 лютого 2008 року Фареник О.О., нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори по реєстру №2-1488 та зареєстрованому 19 лютого 2008 року в Державному реєстрі правочинів за №2701455, що підтверджується відповідним Витягом з цього реєстру №5462587, виданого 19 лютого 2008 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою (арк..спр.19-22). Отже, жиле приміщення, з якого просять виселити відповідачів та яке було предметом іпотеки придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Таким чином, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позовних вимог. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Апеляційним судом позовні вимоги задоволені в частині виселення відповідачів, тобто в частині спору немайнового характеру. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в цій частині в сумі 243,60 грн., що відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір», в редакції, які діяла на час звернення з позовом до суду. Отже з відповідачів на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі по 81,20 грн. з кожного.

Outcome: approved