Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

11.01.2016 р. позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]звернулись до Тернівського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, за якою ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 29.02.2016 р. було відкрито провадження по цивільній справі № 194/51/16-ц (провадження № 2/194/183/16) за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ТОВ «Домофон-Захист», [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 01.06.2016 р. вказану цивільну справу було передано за підсудністю на розгляд до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Позовною заявою з уточненнями від 29.06.2017 р. (а.с. 128-130) позивач просить «зобов'язати домофонне устаткування демонтувати та стягнути з відповідачів солідарно судовий збір на користь позивача в розмірі 427,20 грн.». В обґрунтування позову вказує, що 05.12.2015 р. відповідачем ТОВ «Домофон - Захист» за адресою бульвар Героїв Космоса, будинок №3 в першому під'їзді встановила металеві двері з домофонним устаткуванням. В цьому під'їзді квартира [NUMBER] належить на праві власності позивачу та її чоловіку [PERSON], які не були попереджені про встановлення дверей та між час їх монтажу були відсутні, тому 07.12.2015р. не змогли пройти до квартири. Договір на встановлення дверей з відповідачем ТОВ «Домофон - Захист» уклала мешканка цього під'їзду відповідач [PERSON], яка пояснила позивачу, що ціна на двері була акційна і відповідач з приводу згоди на встановлення цих дверей провела опитування мешканців під'їзду. За результатами опитування нібито власники квартир не заперечували проти встановлення дверей з домофонним устаткуванням. Відповідачем [PERSON] був наданий протокол загальних зборів мешканців №264. Форма цього протоколу не відповідає формі протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово -комунального господарства України 25.08.2015 №203, збори проводились в місті Павлограді, а будинок знаходиться в місті Тернівка. В протоколі зазначається, що в голосуванні, щодо встановлення домофонного устаткування приймали участь 15 осіб. З них 14 голосували «за», 1 « проти». Зі слів [PERSON] підходила до мешканців квартири та з'ясовувала їх бажання, щодо встановлення домофонного устаткування. Відповідно до самого протоколу реєстрації учасників загальних зборів мешканців під'їзду згоди не надали п'ять власників, що не відповідає зазначеному у протоколі зборів. Всі ці відомості дають можливість зробити висновок про те, що збори взагалі не відбувались. Крім того, відомостей на право власності на нерухоме майно, а саме квартир [NUMBER] за сформованим позивачем запитом до електронного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно електронна система надає відомості «за Вашим запитом нічого не знайдено». Але мешканці цих квартир голосували, як їх власники. Відтак, було порушено норми ст.13, 369, 382 ЦК України та норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а порядок, вирішення питання щодо встановлення домофонного устаткування в будинку 3 бульвару Героїв Космосу міста Тернівка не відповідає вимогам законодавства. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.07.2017 р. позовну заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ТОВ "Домофон-Захист", [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії було залишено без розгляду в частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] за заявою останніх (а.с.138, 140). В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає повністю. Представник відповідача [PERSON] задоволенні позовних вимог просив суд відмовити за необґрунтованістю позову. У письмових запереченнях на позов від 19.09.2016 р. вказує про відсудність підстав для задоволення позову та недоведеність позовних вимог (а.с.80-83). Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2006 р., укладеного [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.38). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 52234661 від 28.01.2016 р., право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зареєстровано (а.с.39). Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Позивач [PERSON] вказує, що «квартира [NUMBER] належить на праві власності за договором купівлі -продажу мені та моєму чоловіку [PERSON]». Так, відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 цього Кодексу вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов'язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Однак, позивачем не надано жодних доказів того, що між ним та [PERSON] дійсно було укладено шлюб, а відтак квартира [ADDRESS] є майном, придбаним за час шлюбу за спільні кошти подружжя. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Те, що у профайлі адвоката [PERSON], якій 11.02.2010 р. Волинською обласною КДКА видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 438, як адреса фактичного місця здійснення адвокатської діяльності вказана 51500, [ADDRESS], не є доказом наявності у позивача права спільної сумісної власності на відповідне нерухоме майно (а.с.8). В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Що стосується суті позовних вимог, суд також виходить із наступного. 01.12.2015 р. між відповідачем ТОВ «Домофон-Захист» як виконавцем та відповідачем [PERSON] як замовником, було укладено договір № 264 на виконання робіт по монтажу домофонної системи, за яким замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по монтажу та встановленню домофонної системи, встановленео за адресою вул.. Героїв космосу 3 п.6 в наступній конфігурації домофону: металеві двері, панель виклику, доводчик дверей, переговорний пристрій, блок живленя, електромагнітний замок, кнопка виходу. П.3.2. договору визначено ціну договору - 2800 грн. (а.с.32). Договором не передбачено будь-які обов'язки ТОВ «Домофон-Захист» щодо будь-якого подальшого обслуговування, утримання домофонної системи після її монтажу, у тому числі із сплатою будь-якими особами коштів за це ТОВ «Домофон-Захист» чи третім особам. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту ст. 837 ЦК України випливає, що предметом договору підряду є як сама робота (виготовлення, обробка, переробка, ремонт речі або виконання іншої роботи), так і її результат. При цьому, за ст. 857 ЦК України, робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру; виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові; результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру. У судовому засіданні позивач [PERSON] та ТОВ «Домофон-Захист» визнали, що домофонну систему, яка є об'єктом за договором № 264 на виконання робіт по монтажу домофонної системи від 01.12.2015 р., було встановлено у будинку [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники приватизованих квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Частиною 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов'язані з реалізацією прав та виконанням обов'язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначені Законом України „Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Ст. 10 вказаного закону передбачено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про: 1) розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним; 2) визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; 3) обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням; 4) визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком; 5) проведення поточного і капітального ремонтів, реконструкції, реставрації, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку та визначення підрядників для виконання таких робіт; 6) визначення дати та місця проведення наступних зборів співвласників; 7) визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком. Таким чином, відповідно до вищевказаної норми Закону України „Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" збори співвласників можуть приймати рішення в частині спільного майна щодо розпорядження таким та про встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування майном. Як зазначено у преамбулі договору № 264 на виконання робіт по монтажу домофонної системи від 01.12.2015 р., [PERSON] діяла як представник мешканців підїзду № 6, квартири з [ADDRESS] при цьому як підстава повноважень вказано протокол зборів мешканців підїзду № 6 будинку № 3 по вул.Г. Космосу. В матеріалах справи є копія протоколу № 264 загальних зборів мешканців підїзду № 6 будинку [ADDRESS] яким оформлено рішення щодо укладання із ТОВ «Домофон-Захист» угоди щодо домофонної системи (а.с.31). Суд повністю погоджується із доводами позивача про те, що вказаний протокол не може бути визнаний таким, що оформлює рішення, відповідно до Закону України „Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та ст.ст.369, 382 ЦК України, прийняте співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] Законодавство України не наділяє окремих співвласників багатоквартирного будинку, наприклад тех., які мешкають в одному підїзді, якщо таких у будинку декілька, приймати рішення щодо приміщеннь загального користування. Відтак, відповідач [PERSON], уклавши договір № 264 на виконання робіт по монтажу домофонної системи від 01.12.2015 р. із ТОВ '"Домофон-Захист" , фактично діяла як представник осіб, які виявили бажання придбати у ТОВ '"Домофон-Захист" домофоннну систему. Із урахуванням приписів ст.ст.237-240, протокол № 264 загальних зборів мешканців підїзду № 6 будинку [ADDRESS] яким оформлено рішення щодо укладання із ТОВ «Домофон-Захист» угоди щодо домофонної системи, не є документом, який належним чином уповноважує [PERSON] на вчинення угоди. Проте, згідно ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Як випливає із змісту «Відомості обліку», особи, зазначені у вказаній відомості, сплатили відповідачу ТОВ '"Домофон-Захист" визначену п.3.2. договору № 264 на виконання робіт по монтажу домофонної системи від 01.12.2015 р. ціну за двері та обладнання, 2800 грн., тобто фактично визнали та схвалили дії [PERSON] (а.с.32). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За загальним приписом акту цивільного законодавства України стосовно презумпції правомірності правочину, викладеного в ч. 1 ст. 204 ЦК України, укладений між відповідачами договір № № 264 на виконання робіт по монтажу домофонної системи від 01.12.2015 р. є правомірним. Будь-яки вимоги стосовно вказаного правочину позивачем у даній справі не заявлялись. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 334 ЦК право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.ч.1, 2 ст. 368 ЦК Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відтак, у суду немає підстав вважати домофону систему, встановлену за адресою [ADDRESS], а саме металеві двері, панель виклику, доводчик дверей, переговорний пристрій, блок живленя, електромагнітний замок, кнопка виходу, власністю відповідачів ТОВ '"Домофон-Захист" , [PERSON], яким останні вправі розпоряджатися (зокрема демонтувати), або спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку. Натомість, вказане майно належить особам, які його фактично придбали та оплатили, та зазначені у відомості обліку як мешканці квартир №№ 76, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 98, 90 ([PERSON], [PERSON] та інші). Оцінюючи позовні вимоги, суд виходить із того, що згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Окрім того, суд вважає, що під час розгляду справи позивач не довів належними доказами як наявність у нього перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] так і обсяг та підставу своїх прав щодо зазначеного нерухомого майна. Суд враховує, що у судовому засіданні сам позивач визнав, що частина встановленого відповідачем ТОВ «Домофон-Захист»домофонної системи (металеві двері) не шкодить правам, свободам та інтересам позивача, а у цілому задовольняє останього. Наявність у під'їзді будинку будинку [ADDRESS] металевих дверей з системою обмеженого доступу безумовно сприятиме захисту прав та збереження майна мешканців, що є їх спільною сумісною власністю та створенню безпечних умов проживання в будинку, від сторонніх осіб, із огляду на поточні криміногенну ситуацію у країні. Демонтаж домофоної системи може вплинути на права та призвести до виникнення матеріальних втрат у тих мешканців будинку, на замовлення котрих відбувся її монтаж, які є її фактичними власниками та позовні вимоги до яких позивачем не заявлялися. При цьому питання наявності або відсутності підстав сплати будь якіми особами, включаючи позивача, коштів за наступне обслуговування домофонної системи, яку установлено у підїзді будинку будинку [ADDRESS], або розміру такої плати не є предметом судового розгляду у даній справі. Щодо осіб відповідачів у даній справі, суд діє згідно принципу диспозитивності, закріпленого в ст.11 ЦПК України, та вимог ст. 33 ЦПК України, за якою у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Будь-які клопотання відповідного змісту позивачем не заявлялись. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому відновлення становища, яке існувало до порушення є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту обраний позивачем, як його визначено позивачем у прохальній частині позову, а саме «зобов'язати домофонне устаткування демонтувати та стягнути з відповідачів солідарно судовий збір на користь позивача в розмірі 427,20 грн.», без зазначення особи чи осіб, яких позивач просить зобов'язати демонтувати домофонне обладнання, за якою адресою таке обладнання знаходиться, не може бути визнано судом як ефективний засіб захисту, тобто такий, що відповідає змісту стверджуваного позивачем порушення його права, характеру такого порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, та може бути забезпечено державним примусом. З огляду на встановлені судом обставини справи, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Суд розподіляє судові витрати відповідно ст. 88 ЦПК України, беручи до уваги, що позивачем було сплачено судовий у розмірі 551, 20 грн. (а.с.4,16).

Outcome: dismissed