Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на Ѕ квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем 08.03.1997 року було укладено шлюб, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11.11.2005 року було розірвано. 28.12.2000 року відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі продажу. 28.12.2002 року вказану квартиру відповідачем без її згоди було відчужено його сестрі [PERSON] згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І. Вказує на те, що відповідач примусив позивачку надати йому доручення від 21.11.2001 року на розпорядження всім належним їм майном і вона надала йому таке доручення, оскільки боялася щоб він не розлучився з нею. Доручення було про те, що вона довіряє відповідачу розпоряджатися своїм майном і після цього чоловік подав заяву на розірвання шлюбу. Згодом вона дізналася про те, що квартиру відчужено. Враховуючи наведене, просить визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнати недійсним договір дарування від 28.12.2002 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . Справа поступила до провадження судді Гоцка В.І. 23.07.2014 року третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської область Гуцал Любов Іванівни скерувала до суду пояснення до позовної заяви, згідно яких 21.11.2001 року за реєстровим номером № 7803 нею було посвідчено доручення на володіння, користування, розпорядження усім майном від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , в т.ч. з правом подачі від її імені заяв, яке на момент посвідчення договору дарування квартири було не відмінене (відмітка на дорученні). На підставі цього доручення [PERSON] написав заяву-згоду на посвідчення договору дарування. Оскільки заява, враховуючи положення Цивільного кодексу України, Закону України "Про нотаріат", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не є угодою, нотаріус засвідчує лише підпис заявника, жодних порушень при посвідченні договору дарування не було допущено. 02.09.2014 року представник позивача скерувала до суду уточнення до позовної заяви про визнання майна спільним майном подружжя та договору дарування недійсним. Щодо пояснень нотаріуса зазначає, що заяви-згоди ніхто на вчинення такого правочину не надавав, а існуюча заява від імені [PERSON] не є заявою-згодою другого з подружжя як вимагає цього ЦК України в редакції 1963 р. та СК України в редакції 2000 року. Тому нотаріусом було допущено грубе порушення при посвідченні договору дарування. Оскільки договір дарування було укладено під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, а квартира була спільною власністю подружжя, та внаслідок дарування такої було порушено житлові та майнові права як самої позивачки так і малолітньої на той час дитини [PERSON] , це дає підстави для визнання правочину недійсним, оскільки позивач при укладенні правочину присутня не була, письмової згоди не давала та не виявляла власної волі. Просить постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, визнати недійсним договір дарування від 28.12.2002 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 2/3 частини вказаної квартири, враховуючи інтереси дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Представник позивача [PERSON] подала до суду в інтересах позивача [PERSON] з тотожними обґрунтуваннями заяву в порядку ст. 31 ЦПК України від 08.12.2014 року, вказавши відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Просить постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, визнати недійсним договір дарування від 28.12.2002 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини вказаної квартири. 13.10.2015 року третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської область Гуцал Любов Іванівни подала до суду заперечення на заяву в порядку ст. 31 ЦПК України про визнання майна спільним майном подружжя та договору дарування недійсним. Вважає доводи представника позивача щодо допущення грубого порушення при посвідченні договору дарування необґрунтованими, оскільки нею вжилися всі передбачені законом заходи при посвідченні даного договору: договір посвідчено за місцезнаходженням квартири, нею був витребуваний правовстановлюючий документ на квартиру (нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу), довідку-характеристику, видану 28.12.2002 р. Львівським ОБТІ, в якій наведена повна характеристика відчужуваної квартири, з Єдиного реєстру заборон була отримана довідка згідно якої квартира під забороною не перебуває. Щодо твердження представника позивача [PERSON] , що доручення посвідчене 21.11.2001 р. від імені [PERSON] , яким остання уповноважила свого чоловіка [PERSON] вчиняти дії щодо володіння, користування та розпорядженням її майном дійсне лише для третіх осіб, то обдарована [PERSON] є третьою особою в даному договорі. Окрім того, відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції від 29.11.2000 року при укладені угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена в письмовій формі. Слово "заява" там відсутнє. Також твердження представника позивача, що внаслідок дарування було порушено житлові та майнові права як самої позивачки так і на той час малолітньої дитини [PERSON] , що дає підстави для визнання правочину недійсним, є неправильним. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] і було спільною власністю [PERSON] та [PERSON] За малолітньою [PERSON] не було зареєстровано майно у вигляді частини вказаної квартири, тому й не було порушено її права. Право на проживання малолітньої дитини у вказаній квартирі також не було порушено, оскільки лише 01.01.2006 року був прийнятий закон "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", згідно якого для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний дозвіл органів опіки та піклування. Виходячи з вищевказаного, при посвідченні договору дарування квартири не було допущено жодних порушень, тому твердження представника позивача нотаріус вважає безпідставними. 11.11.2015 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву в порядку ст. 31 ЦПК України з підстав викладених у попередніх заявах представника позивача. Просить постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, визнати недійсним договір дарування від 28.12.2002 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини вказаної квартири. Також 11.11.2015 року представник позивача [PERSON] подала до суду відзив на заперечення приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. Зазначила, що укладений договір дарування не відповідає волі [PERSON] . У КпШС в редакції 2000 року є взірці на вчинення певних правочинів, в т.ч. і взірець заяви одного з подружжя про згоду на відчуження будинку, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а такої заяви позивач не заповнювала, тому вважати, що [PERSON] діяв за письмовою згодою [PERSON] правових підстав немає. Видане позивачем доручення також передбачає отримання грошових вкладів, цінних паперів, одержання пенсії, документів, отримання поштової кореспонденції та ведення від імені такої справ у всіх державних установах, судових установах та бути представником такої і зміст даного доручення суперечить вимогам ст. 62 ЦК УРСР 1963 р. Відтак у поданих нотаріусом запереченнях не наведено фактів, які б довели, що укладений правочин є законним, а тому просить суд не брати такі до уваги. 04.12.2015 року третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської область Гуцал Любов Іванівни скерувала до суду заперечення на відзив представника позивача [PERSON] . Вважає, що твердження представника позивача про те, що правочин не відповідав волі її довірительки [PERSON] не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки позивач надала відповідачу повноваження розпоряджатися усім її майном, підписавши доручення. Позивач [PERSON] свідомо розуміла, що її чоловік [PERSON] може в будь-який час відчужити їх спільну квартиру. Представником позивача [PERSON] не долучено до відзиву на заперечення взірця заяви згоди другого з подружжя при вчиненні правочину, оскільки такого не існує та КпШС в редакції 2000 р. не містить слова «заява», а у ст.ст. 112 ЦК УРСР в редакції 1963 р. взагалі відсутня така фраза. Тому твердження представника позивача про те, що заява від 28.12.2002 р. не відповідає нормам КпШС та обов`язковому взірцю, що є невід`ємною частиною КпШС є безпідставними. 22.08.2016 року представник позивача [PERSON] скерувала до суду заяву в порядку ст. 31 ЦПК України. Зазначає, що нею помилково у прохальній частині уточнених позовних заяв від 26.08.2014 р., 08.12.2014 р. та 11.11.2015 року вказано квартиру № [ADDRESS] замість № 39, а будинок [ADDRESS] замість правильного № [ADDRESS] . Враховуючи наведене, просить визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, визнати недійсним договір дарування від 28.12.2002 року серії АВО №738916 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Любов Іванівною, зареєстрований у реєстрі за №6887 та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину\~квартири [ADDRESS] . Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями та згідно з розпорядженням керівника апарату суду від 20.12.2017 року № 501 в зв`язку зі звільненням з посади судді Гоцка В.І. справа передана судді Кондратьєвій Н.А. Ухвалою від 22.05.2018 року суддею Кондратьєвою Н.А. матеріали цивільної справи прийнято до свого провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою від 25.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що 21.11.2001 р. дала доручення [PERSON] , оскільки на той час вони мали маленьку доньку і для оформлення документів для соціальних служб необхідно було збирати багато довідок, оскільки вона перебувала вдома з дитиною її чоловік відповідач [PERSON] переконав її, що сам збиратиме довідки, однак для цього необхідно зробити доручення. Фактично шляхом обману, що і є злочинним шляхом на її думку, [PERSON] отримав від неї доручення. В нотаріуса вона перечитувала доручення, нотаріус текст пояснила, вона бачила пункт про надання повноваження на продаж нерухомого майна, розуміла його значення, однак в силу того, що не має юридичної освіти, підписала доручення, оскільки чоловік запевнив її, що є лише така форма доручення і іншого змісту доручення бути не може, а нотаріус їй нічого не роз`яснювала. До кінця все не зрозуміла, оскільки не має юридичної освіти, однак додатково нічого не з`ясовувала, оскільки довіряла чоловікові. Копії доручення вона не отримувала, а тому через місяць у неї виникли певні підозри і вона звернулася до нотаріуса з метою отримання копії доручення, нотаріус їй усно відмовила, після цього стосунки з чоловіком налагодилися і вона заспокоїлася. Через значний час, під час сварки у 2014 році вона дізналася, що квартиру подаровано чоловіком за договором дарування і тоді вона звернулася знову до нотаріуса для того, щоб отримати копію доручення. До правоохоронних органів не зверталася, оскільки довіряла своєму чоловікові. Просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила суд їх задовольнити. Пояснила, що спірна квартира придбана в шлюбі, на час підписання доручення [PERSON] . перебувала у відпустці по догляду за дитиною і дала таке доручення лише для того, щоб відповідач [PERSON] міг отримати замість неї довідки для отримання соціальних виплат на дитину, ініціатором складення доручення був [PERSON] , а позивач не усвідомлювала, що за допомогою доручення відповідач відчужить квартиру. Відповідач обманним шляхом заставив її підписати доручення. У 2014 році під час сварки позивач дізналася, що чоловік квартиру подарував, до правоохоронних органів не зверталася, довіреність не скасувала, оскільки не була грамотна в таких питаннях. Окрім того, щодо довіреності наданої позивачем відповідачу, така надається для представництва перед третіми особами, однак не могла використовуватися як [PERSON] так і приватним нотаріусом при посвідченні договору дарування, оскільки в такій не вказано, що саме квартирою [ADDRESS] [PERSON] надала право розпорядитись своєму чоловікові [PERSON] . Крім цього, слід звернути увагу на те, що частки у спільному майні подружжя не були визначені між сторонами нотаріально засвідченим договором, ані рішенням суду, що дає підстави вважати майно спільним сумісним майном подружжя. В матеріалах справи не надано сторонами, окрім позивача належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позовної заяви, а тому, зважаючи на вказане, вважає, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог та просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник відповідача [PERSON] адвокат Степаняк І.В. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Пояснив, щодо мотивів сторони позивача щодо відсутності письмової згоди [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу спільної квартири, таке посилання позивача є хибним, оскільки письмова згода [PERSON] була. Адже 21.11.2001 року [PERSON] дорученням уповноважила [PERSON] володіти, користуватися, розпоряджатися всім своїм майном, укладати всі передбачені законом угоди, для цього уповноважено подавати від її імені заяви, довідки, документи, виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням. Вказане доручення видане терміном на три роки і було дійсне до 21.11.2004 року. Угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. А тому [PERSON] мав письмову згоду (доручення) дружини [PERSON] на розпорядження спільним майном подружжя. Таким чином, відповідно до положень ст. 23 КпШС України [PERSON] правомірно розпорядився спірною квартирою. Щодо порушення вимоги п. 3 ст. 62 ЦК УРСР, згідно якої представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Таке посилання позивача є абсолютно безпідставним, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] не був представником [PERSON] , а договір дарування укладався не у його користь, а тому відсутнє порушення ст. 62 ЦК УРСР. Окрім того, [PERSON] та [PERSON] мали лише один об`єкт нерухомого майна, що перебував у спільній власності спірну квартиру, а тому надаючи доручення [PERSON] О.Т. повинна була розуміти значення своїх дій. Окрім того, покликання представника позивача на те, що [PERSON] заставив написати довіреність, застосувавши насильство, а також, що довіреність надана злочинним шляхом, всі наведені стороною позивача обставини суперечать одна одній і кожна обставина окремо підлягала доказуванню стороною позивача. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин стороною позивача не надано. Після складення доручення, [PERSON] не зверталася в правоохоронні органи щодо можливого незаконного впливу [PERSON] не неї для отримання доручення. Більш того, [PERSON] не звернулася до жодного з нотаріусів для скасування доручення, яке вона надала, що підтвердила представник позивача. Доручення було дійсне протягом всього періоду, на яке воно було видане. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Третя особа приватний нотаріус Гуцал Л.І. в судовому засіданні пояснила, що повноваження нотаріуса регулюються Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, які були чинними станом на 2002 рік, якими вона керувалася при посвідченні угод та засвідчені підписів на документах. Зазначила, що відповідачем було надано правовстановлюючий документ на квартиру та доручення від 21.11.2001 року від імені позивача на розпорядження нею, а тому згода подружжя на укладення угоди по відчуженню спільного майна подружжя була висловлена в письмовій формі. Також в судовому засіданні приватний нотаріус надала пояснення, що під час оформлення доручення, [PERSON] була у веселому настрої, не була пригнічена, читала зміст доручення, говорила, що розуміє його; нотаріус попереджала [PERSON] , що [PERSON] зможе відчужити квартиру за даним дорученням, проте [PERSON] побажала його укласти. Також зазначила, що вона має доручення різних зразків і змісту, зміст доручення був складений лише на вимогу позивача [PERSON] . Після оформлення доручення, позивач з своїм представником [PERSON] зверталася до неї єдиний раз 30.08.2013р. і вона надала їм письмову відповідь. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому, просить відмовити з задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 08.03.1997 року було укладено шлюб, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11.11.2005 року було розірвано. 28.12.2000 року відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, після укладення якого вказану квартиру було зареєстровано 03.01.2001 року за [PERSON] у ЛО БТІ та видано реєстраційне посвідчення серії [NUMBER] . 28.12.2002 року вказану квартиру відповідачем було відчужено його сестрі відповідачу [PERSON] згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 6887. За змістом вказаного договору дарування сторони договору були попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, діяли добровільно, без будь-якого до того примушення. Даруватель гарантує, що зазначена квартира на момент укладення договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена. Даруватель та обдарована підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Згідно доручення від 21.11.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7803 приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І., Вус О.Т. уповноважила [PERSON] володіти, користуватися, розпоряджатися всім майном та укладати передбачені законом угоди: купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, обмінювати, заставляти і приймати в заставу квартиру та інше майно, проводити розрахунки по укладених угодах та всі інші угоди, зміст яких відповідає вимогам закону. Вказане доручення було видано на 3 роки до 21.11.2004 року, а спірна квартира відчужена за договором дарування 28.12.2002 року. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно п. 4\~прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року\~Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правовідносини між сторонами з приводу договору дарування виникли у 2002 році, права та обов`язки між сторонами не продовжують існувати після набрання чинності\~ЦК України від 16 січня 2003 року, а тому до них слід застосовувати положення\~ЦК УРСР 1963 року. Статтю 22 КпШС України\~встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , то суд зазначає наступне. Згідно з вимогами\~ст.44 Цивільного кодексу України\~(в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування спірного домоволодіння) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Статтею 45 ЦК України\~встановлено, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Ст. 45-58 ЦК України\~встановлені підстави для визнання угод недійсними та наслідки визнання їх недійсними. Згідно з вимогами\~ст. 60 ЦК України\~недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Ст. 243 ЦК України\~встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. При вчиненні угоди щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, необхідна згода інших співвласників на укладання такої угоди, якщо при вчиненні правочину такої згоди отримано не було, такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом співвласника, чиї права були порушені вчиненим правочином. Відповідно до ч.1, ч.5\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонам, зокрема позивачу та її\~представнику надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України\~позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, зазначені нею обставини. Позивач та її представник не надали доказів тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, наведені ними аргументи щодо підстав задоволення позову є необґрунтованими. Судом встановлено, що при викладенні обставин на обґрунтування позовних вимог, позивач, як підставу для задоволення позовних вимог зазначила, що відповідач уклав договір від імені позивача в своїх інтересах без її письмової згоди. Проте, такі доводи позивача та представника позивача є помилковими, оскільки судом встановлено, що договір відчуження спірної квартири, яка була спільним майном подружжя був укладений в межах строку виданої довіреності, відповідач на момент укладення договору дарування мав всі необхідні повноваження, передбачені законом для укладення такого правочину, дійсність якого оспорюється позивачем. Також суд критично оцінює доводи сторони позивача, про те, що позивач не повністю розуміла зміст доручення, оскільки позивач є повнолітньою дієздатною особою та для розуміння змісту доручення не потрібно спеціальних юридичних знань. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи положення\~ст. 141 ЦПК України, а також те, що позивачеві було відмовлено у задоволенні її позовних вимог, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.\~48,\~56,\~57,\~227,\~243,\~244 ЦК УРСР 1963 р.,

Outcome: dismissed