Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

13.02.2017 року позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду із вищевказаною заявою та просить суд визнати [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 9 будинку № 26 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області, посилаючись на наступні обставини. Позивач має право власності на двокімнатну квартиру № 9 в житловому будинку № 26 по вул.\~Л.Чайкіної в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області, зареєстроване в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно комунальним підприємством "Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації". Позивач дозволила реєстрацію відповідача в квартирі № 9 в житловому будинку № 26 по вул.\~Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області, необхідну для працевлаштування відповідача. Відповідач в квартирі не проживав, майно не зберігав, квартиру не утримував, а лише рахувався зареєстрованим і обіцяв знятись з реєстрації по першій вимозі позивача. На вимогу позивача відповідач не бажає знятись з реєстрації в добровільному порядку, та не виконує своїх обов'язків з реєстрації за своїм фактичним місцем проживання, а тому позивач вимушена звернутися до суду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судові засідання призначені на 20.02.2017 року о 15 год. 30 хв. та 14.03.2017 року о 09 год. 00 хв. не з'явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином шляхом оголошення в газеті "Вісті Придніпров'я" згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У судовому засіданні встановлено, що 27.12.1997 року позивач, на підставі договору купівлі-продажу серія НВ № \~0810616, посвідченого приватним нотаріусом Орджонікідзевського нотаріального округу [PERSON], придбала у [PERSON] квартиру № 9 в житловому будинку №\~26 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області та є її власником. На підставі ст. 72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 25.07.2013 року рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний та позивач тимчасово дозволила реєстрацію відповідача в квартирі № 9 в житловому будинку № 26 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області, необхідну для працевлаштування відповідача. Отже на підставі рішення суду згідно ст. 112 СК України позивач і відповідач перестали бути членами однієї сім'ї. Факт того, що відповідач значиться лише зареєстрованим у будинку позивача, але не проживає з грудня 2015 року за вказаною адресою підтверджується актом від 09.02.2017 року ОСББ "Дубок 2016". Згідно ст. 107 ЖК України, у випадку вибуття наймача і членів його сім'ї до постійного місця мешкання в інше житлове приміщення, договір найму приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. При вирішенні даного спору суд також зважає на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до переконання, що відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, в зв'язку з чим, вимоги позивача підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує клопотання позивача щодо не присудження з відповідача на користь позивача, понесені останнім і документально підтверджені, судові витрати.

Outcome: approved