Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором № R53400240973B від 23.04.2012 року у розмірі 122663,63 гривень, з яких: борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних 49591,70 грн., де 19266,07 грн. поточна заборгованість за кредитом, 26227,28 грн. прострочена заборгованість за кредитом, інфляційні витрати 3514,63 грн., 3 % річних 583,72 грн.; борг за відсотками з урахуванням індексу інфляції та 3% річних 17477,97 грн., де поточна заборгованість по відсоткам 163,57 грн., прострочена заборгованість по відсоткам 14950,16 грн., інфляційні витрати 2034,14 грн., 3% річних 330,10 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту 55593,96 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору 1226,64 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 51000,00 грн. зі сплатою 22% річних, однак порушив умови кредитного договору в частині повернення суми кредиту та відсотків за його користування, за що була нарахована пеня, також у позивача виникло право стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми заборгованості. Представник позивача Снігур О.П. в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що сторони, досягши згоди щодо умов кредитного договору підписали його, після чого відповідачу були надані кредитні кошти, вважає, що невиконання відповідачем умов кредитного договору надає позивачу право стягнути заборгованість за кредитним договором. Відповідач [PERSON] проти заявленого позову заперечував в частині стягнення пені, додатково пояснив, що на протязі часу, починаючи з дати укладання договору добросовісно виконував умови кредитного договору, своєчасно сплачував тіло кредиту та відсотки за користування кредитом, однак у нього змінились обставини, що призвело до неможливості виконувати зобов'язання за договором, при цьому, він звертався до банку щодо реструктуризації суми боргу, однак банк на уступки не пішов, вказав, що на його утриманні мати пенсійного віку та скрутне матеріальне становище. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 23 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством " ВТБ Банк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № R53400240973B, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 51000,00 грн., зі сплатою 22% річних за користування кредитними коштами та остаточною датою повернення 23.04.2015 року. (а.с.8-12) Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що досягли всіх умов договору, підписали його, та відповідач отримав суму кредитних коштів. За п. 5.2.2. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами договору. 24.06.2014 року відповідачу ПАТ «ВТБ Банк» було надіслано лист-вимогу № 4214/1-2.12 про погашення заборгованості за кредитним договором № R53400240973B від 23 квітня 2012 року, яка залишена без виконання відповідачем. (а.с. 19) Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Разом з тим, відповідно до наданих представником позивача розрахунків (а.с. 15) станом на 02.06.2014 року, непогашена сума заборгованості за кредитним договором № R53400240973B від 23 квітня 2012 року з боку відповідача становить: 19 266,07 грн. поточної заборгованості та 26227,28 грн. заборгованості за простроченим кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 3514,63 грн. та 3% річних в розмірі 583,72 грн., а всього загальною сумою 49591,70 грн. (19 266,07 грн. + 26227,28 грн. + 3514,63 грн. + 583,72 грн.) Під час розгляду судової справи, відповідач не заперечував надані позивачем розрахунки на підтвердження позовних вимог. Статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції Закону чинній на момент укладання договору) передбачено право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки як складової частини кредитної політики банку, а не підстави для її зміни в укладеному кредитному договорі. Банки самостійно визначають процентні ставки для надання послуг клієнтам, проте, зазначена в договорі процентна ставка може бути змінена на підставах передбачених законодавством. Пунктом 3.3 кредитного договору сторонами визначено процентну ставку за користування кредитними коштами, що становить 22% річних. Так, згідно розрахунку наданого позивачем, станом на 02.06.2014 року борг за процентами від суми простроченої заборгованості становить 14950,16 грн., сума заборгованості за процентами за період з 28.05.2014 року по 02.06.2014 року становить 163,57 грн., при цьому позивач за зобов'язання що залишено невиконаним відповідачем не позбавлений права на отримання сум передбачених частиною другою статті 625 ЦК, а саме інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання в розмірі 2034,14 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 330,10 грн. Слід звернути увагу, що відповідач в судовому засіданні не заперечував проти вказаних вимог позивача, а тому суд враховуючи норму ст. 174 ЦПК України, не піддає сумніву у наданих позивачем розрахунків заборгованості. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В статті 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до норми статті 48 Конституції України, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. За пунктом 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Так, Конституційним Судом України ухвалено рішення від 11.07.2013 № 7- рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Згідно вказаного рішення: "Конституційний Суд України вважає за необхідне піддати конституційно-правовому аналізу правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу. Аналізуючи всі обставини по справі, оцінивши розмір заборгованості за кредитним договором № R53400240973B від 23 квітня 2012 року, що в загальному становить 49591,70 грн. суми боргу за кредитом та 17477,97 грн. суми боргу за процентами, яку необхідно сплатити відповідачу на користь позивача, враховуючи, що [PERSON] має на утриманні неповнолітнього матір пенсійного віку, офіційно не працевлаштований, має мінливий та нестабільний заробіток, суд,

Outcome: partial