Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

В червні 2017 року [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2010 року , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В., він - [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] . Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказує на те, що після придбання ним квартири, до нього вселився його син [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] . Рішенням суду від 07.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано і відповідач [PERSON] повернулася на постійне місце проживання до батьків в [ADDRESS] . За твердженням позивача, відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає понад 2 роки станом на час звернення до суду, залишила місце реєстрації, проживає за адресою в [ADDRESS] , що підтверджується позовною заявою поданої до суду з приводу спору про надання дозволу дитині на виїзд за межі України, в якому [PERSON] зазначила її місце проживання, а відтак її реєстрація носить формальний характер. Позивач вказує на те, що відповідач не бере участі в утриманні квартири, її ремонті, в оплаті комунальних послуг, а реєстрація відповідача збільшує витрати на оплату комунальних послуг. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушений звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає вже тривалий час, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв. Представник позивача - [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі , проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надіслала. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується поштовими відправленнями які повернулися на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» за №8800023598936, №8800026449877 та рекомендованим повідомленям про вручення № 8800025414530. Представник третьої особи Виконавчий комітет Ужгородської міської ради ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Надіслали на адресу суду лист згідно якого просять максимально врахувати інтереси дитини та не допустити порушення її майнових та житлових прав. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Зважаючи на викладене, суд розглянув справу у відсутності відповідача, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, докази поважності причин неявки не надала мала можливість подати відзив на позовну заяву, проте не скористалася наданими їй процессуальними правами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, наякі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Дана справа знаходилась у провадженні суддів Лемак О.В., [PERSON] В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії : Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Лемак О.В. від 10.07.2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Розпорядженням керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду від 03.10.2018 р. призначено повторний автоматизований перерозподіл справи №308/5957/17, у зв`язку із тим, що суддя [PERSON] звільнена з посади судді Ужгородського міськрайонного суду. Дана справа передана судді Бенца К.К. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. від 28.12.2018 року прийнято справу до свого провадження. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу від 25.02.2010 року , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. зареєстровано в реєстрі за № №362./а.с.6/ Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25624371 від 19.03.2010 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу /362/25.02.2010/ посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. на праві приватної власності./а.с.7/ Згідно витягу з Державного реєстру правочинів №8275544 від 25.02.2010 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу , 362 від 25.02.2010, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В./а.с.7/ Як вбачається з відмітки про реєстрацію місця проживання наявної у паспорті відповідача [PERSON] серії [NUMBER] , остання зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . ( а.с. 5) Як встановлено судом, [PERSON] у березні 2017 року звернулася до суду з позовом з приводу надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди батька, фактичне місце проживання [PERSON] у позовній заяві вказала : [ADDRESS] . Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві власності належить позивачеві. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним.Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, фактичне місце проживання відповідача [ADDRESS] , що стверджується поданою відповідачем [PERSON] у березні 2017 року позовною заявою з приводу надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди батька. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача на збереження права на житло при її відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у пєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , понад один рік без поважних причин, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаній квартирі, суд приходить до висновку, що позовна вимога є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved