Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2197 гривень та моральної шкоди в розмірі 700 тисяч гривень, обґрунтовуючи вимоги тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду протягом тривалого часу їй було завдано значної моральної шкоди, матеріальних втрат, що виразилось у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності за наступних обставин: 24 травня 2012 року старший слідчий слідчого відділу Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеської області [PERSON] незаконно порушив кримінальну справу №10201200467, а 02 липня 2012 року цим же слідчим заочно і незаконно накладено арешт на квартиру [ADDRESS] у той час, коли вона не мала процесуального статусу ні підозрюваної, ні обвинуваченої; оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 140 Кримінального кодексу України датоване 14 березня 2013 року та складено слідчим на припущеннях, одержаних незаконно з 24 травня 2012 року по 14 березня 2013 року; слідчий суддя Суворовського районного суду міста Одеси 15 березня 2013 року по справі №523/4081/2013-к постановив ухвалу про застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, яка за її скаргою по справі №11 сс/785/305/2013 була скасована 27 березня 2013 року Ухвалою апеляційного суду Одеської області із застосуванням до неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання; вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2014 року по справі №523/5014/2013-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню № 12013170490000057 у незаконно інкримінованому їй злочині по частині 2 статті 140 Кримінального кодексу України було виправдано, Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року по справі провадження №11-кп/785/2014 апеляційні скарги прокурора, потерпілого, його представника відхилено, названий вирок Суворовського районного суду міста Одеси залишено в силі. Посилаючись на статті 3, 8, 19, 55, 56, 62, 124, 129 Конституції України, ст.ст.23, 1167, 1176 ЦК України, статті 1 - 4, 12, 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року N266/94-ВР, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.16 Постанови від 1 листопада 1996 p. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", ст.ст.11, 12 Закону № 266/94-ВР та пп.11, 12 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, відповідно до положень Конвенції «Про захист прав Людини та основних свобод» Стаття 13 (9), та статті 16 (25) Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав Людини від 23 лютого 2006 року № 3477-1У(25), за якими суди при розгляді справ застосовують Конвенцію (9) та практику Європейського Суду з прав Людини, як джерело права, з урахуванням вироку Суворовського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2013 року по справі №523/5014/2013-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню №12013170490000057, яким її було виправдано, та Ухвали апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року по справі №11-кп/785/2014, якою названий вирок залишено в силі, заявниця вважає, що має право на звернення до суду із даною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. Розмір моральної шкоди обґрунтовує тим, що працюючи медичною сестрою прививочного кабінету Комунальної установи Дитяча міська поліклініка №2 міста Одеси належним чином виконувала свої обовязки, однак за заявою [PERSON] про проведення перевірки було вчинено ряд незаконних дій працівниками правоохоронних органів, що призвело до систематичного протягом тривалого часу порушення і незаконного обмеження її прав, постійно протягом тривалого часу вона страждала від беззаконня, заподіяного незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного порушення кримінальної справи; незаконного накладення арешту на квартиру; незаконного повідомлення про підозру; незаконного застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, систематичного порушення і незаконного обмеження її прав, приниженні честі, гідності, ділової репутації, що унеможливило подальше виконання своїх професійних обовязків. Також заявниця зазначила, що була позбавлена можливості вільно пересуватися, планувати своє життя на протязі 2012 - 2014 років, вимушена була звертатися зі скаргами, клопотаннями та заявами до слідчого, прокуратури, які свідомо не вжили заходів щодо припинення незаконного кримінального переслідування, фізично і морально була принижена після порушення кримінальної справи у 2012 році та морально знесилена внаслідок бездіяльності органів слідства та прокуратури за розслідуванням кримінальної справи, позбавлена роботи, не могла знайти та виконувати іншу роботу і втратила грошові кошти на судові процеси, переїзди, ксерокопіювання, відправку поштової кореспонденції і на правовий захист. Незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності привело до глибоких душевних страждань, моральних втрат, руйнування життєвих планів, відсутність можливості вільного пересування у зв'язку з перебуванням під домашнім арештом, принизливі явки до слідчого для відмітки, перешкоди через необхідність незаконного виконання арешту, обмеження прав на повноцінне життя, можливість шукати нову робота та працювати, що негативно впливало на стан здоров'я, честь, гідність та ділову репутацію. Додатково заявниця повідомила, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства у неї розвинулась гіпертонічна хвороба, вона була змушена проходити курси стаціонарного і амбулаторного лікування, від систематично вчинюваних слідчим, прокурором незаконних дій важко захворіла і перебувала на лікуванні, зокрема в реанімації Комунальної установи Одеська міська клінічна лікарня №3 (Ліндерсовський бульвар, будівля №11 місто Одеса), де проходила курси стаціонарного, а потім і амбулаторного лікування. Також заявниця вказує на грубі порушення норм процесуального права при проведенні досудового розслідування, що у свою чергу суттєво вплинуло на її психоемоційний стан, та просила також стягнути 3000 гривень за надану юридичну допомогу адвокатом [PERSON] під час розгляду кримінального провадження. У судовому засіданні представник позивачки та позивачка особисто підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити повністю, надавши, після подання відповідачами письмових заперечень, доповнення обґрунтувань в частині вимог про стягнення моральної шкоди, вказавши, що законодавство України не містить імперативних норм, обмежуючих або встановлюючи граничні норми розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, не може бути предявлено вимог чи претензій щодо критеріїв відшкодування такої шкоди, вона не може підлягати структуризації та повинна визначатися людиною, бо саме їй, а не державі, така шкода завдана, і якби такі підходи до вирішення питань відшкодування моральної шкоди застосовувались не тільки в судовій практиці міжнародного і європейського права, а і в Україні, то не суд вирішував би, що людині спричинено і яка моральна шкода, а сама людина це визначала, тоді б і до судів доходило б мало спорів про це, бо кожен, хто таку шкоду завдавав, був би зацікавлений її скоріше визнати, урегулювати спір миром без судових зволікань, а такі заперечення відповідачів не зменшують, а збільшують її моральні страждання, завдані їх незаконними діями. Представники прокуратури Одеської області та Державної казначейської служби України в Одеській області у судовому засіданні заперечували проти позову, вважали його необгрунтованим, підтримавши раніше надані письмові заперечення, згідно яких прокуратура вважала завищеним та взагалі недоведеним розмір моральної шкоди, вимоги про негайне виконання рішення вважала такими, що не грунтуються на Законі. При цьому, представник [PERSON] Управління Державної казначейської служби України в Одеській області у письмових запереченнях зазначив, що держава не відповідає за зобовязаннями створених нею юридичних осіб (ст.176 ЦК України), та звернув увагу на особливий порядок відшкодування зазначеної позивачкою шкоди, що передбачений п.п.1, 3, 4 ст.3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". Інші учасники процесу у судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, із запереченнями до суду не звертались. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2013 року по справі №523/5014/2013-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню №12013170490000057, [PERSON] було визнано невинною у інкримінованому злочині. Згідно Ухвали апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року по справі №11-кп/785/2014, зазначений вирок залишено без змін. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінальної справи дійшли обґрунтованого висновку про невинуватість [PERSON], яка звинувачувалась органами досудового слідства у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України. Заслуговують на увагу посилання [PERSON] на порушення, що мали місце під час досудового розслідування, що відображені у вироку суду першої інстанції та Ухвалі апеляційного суду і суттєво впливає на визначення судом розміру завданої моральної шкоди. Так, судом апеляційної інстанції, у звязку з оскарженням вироку Прокуратурою та представником потерпілого, було встановлено ряд порушень процесуального законодавства при проведенні досудового слідства, зокрема, Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року суд звернув увагу на наступне: - будучи достеменно обізнаним про те, що щеплення вакциною БЦЖ неповнолітній [PERSON], від якої наступили ускладнення у вигляді „Холодного абсцесу, було проведено [PERSON], в порушення ч.3 ст.98 КПК України (в ред.1960 р.), слідчий Крохмаль Н.В. 24.05.2012 р. виніс постанову про порушення кримінальної справи за ч.2 ст.140 КК України відносно медичних працівників КУ „Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси по факту неналежного виконання своїх професійних обовязків медичним працівником внаслідок недбалого до них ставлення, що і спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому; - у порушення ч.І ст. 98-2 КПК України (в ред. 1960 р.) слідчий Крохмаль Н.В. не прийняв заходів щодо вручення копії постанови [PERSON], хоча про необхідність її вручення заінтересованим особам зазначив у п.2 резолютивної частини зазначеної постанови, тому Апеляційний суд вважає, що доводи обвинуваченої про те, що фактично слідчий Крохмаль Н.В. позбавив її права оскаржити постанову про порушення кримінальної справи в судовому порядку, є слушними; - у порушення п.3 ч.І, ч.3 ст. 206 КПК України (в ред. 1960 р.) слідчий Крохмаль Н.В. без проведення будь-яких слідчих дій, 26.05.2012 р. безпідставно виносить постанову про призупинення досудового слідства по кримінальній справі до встановлення особи, яка скоїла зазначений злочин, однак 28.05.2012 р. поновлюючи досудове слідство, направляє запити до КП „ОМБТІ і РОН про витребування інформації, щодо нерухомого майна, зареєстрованого на [PERSON], до ООНД, ОПБ-1, КУГПД про витребування інформації щодо перебування на диспансерному обліку зазначених медичних закладів [PERSON], до УОІ ГУМВС про витребування інформації щодо судимості на імя [PERSON], тому зазначені обставини беззаперечно свідчать про те, що фактично досудове слідство по зазначеній кримінальній справі зупинено не було та проводилось відносно [PERSON], а 20.06.2012 р. слідчий Крохмаль Н.В. виніс постанови про поновлення досудового слідства та про накладення арешту на майно [PERSON], а саме на квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення цивільного позову, який може бути заявлений при розслідуванні зазначеної справи, - в порушення вимог ч.1 ст.126 КПК України (в ред..1960р.), оскільки на час накладення арешту [PERSON] не мала статусу ані обвинуваченої, ані підозрюваної. Більш того, цивільний позов по справі було пред'явлено потерпілим [PERSON] до [PERSON] та КУ „Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси лише 18.03.2013 року. Зазначена вище постанова слідчого Крохмаль Н.В. про накладення арешту на майно [PERSON] була скасована ухвалою суду 1-ої інстанції від 11.09.2013 р. при розгляді справи по суті. Зазначені обставини свідчать про те, що фактично досудове слідство по зазначеній кримінальній справі, в порушення процесуальних норм, проводилось відносно [PERSON]; - у порушення ч.ч.1,5 ст. 120 КПК України (в ред. 1960 р.), враховуючи, що фактично кримінальну справу було порушено 24.05.2012 р. відносно [PERSON] та досудове слідство проводилося відносно неї, то воно повинно було бути закінчено 24.07.2012 р., або продовжено прокурором у встановленому законом порядку, однак досудове слідство по зазначеній кримінальної справи у встановлений законом двомісячний строк завершено не було, та зазначений термін не було продовжено прокурором. Окрім того, 13.06.2012 р. слідчий Крохмаль Н.В. на імя головного лікаря КУ „Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси направив подання про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню злочину, в якому зазначив, що причиною вчинення зазначеного злочину з боку медичного працівника [PERSON] сприяло відсутність контролю з боку (керівництва медичного закладу та неналежного виконання своїх професійних обовязків [PERSON] внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому. В зазначеному поданні, в порушення вимог ст. 147 КПК України (в ред. 1960 р.), зазначено також про необхідність відсторонення [PERSON] від виконання своїх професійних обовязків на час проведення досудового слідства, що знову ж таки свідчать про те, що фактично досудове слідство по зазначеній кримінальній справі проводилось відносно [PERSON], яка була позбавлена можливості реалізувати своє право на захист. - Апеляційний суд вважав слушними висновки суду 1-ої інстанції про те, що при призначенні слідчим Крохмаль Н.В. комісійної судово-медичної експертизи, [PERSON], не маючи статусу підозрюваної або обвинуваченої, штучно та фактично була позбавлена права поставити питання перед судово-медичними експертами, заявити їм відвід, що порушувало її законне право на захист, і разом з тим, колегія суддів вважала, що у [PERSON] були об'єктивні підстави заявити відвід дитячому фтизіатру [PERSON], яка була залучена в якості експерта для проведення зазначеної експертизи, оскільки [PERSON] була головою клініко-експертної комісії УОЗ Одеської ОДА, за результатом якої 12.04.2012 р. було встановлено, що розвиток холодного абсцесу у дитини [PERSON] повязаний із порушенням техніки внутрішньо-шкірного введення препарату та потрапляння вакцини БЦЖ під шкіру та запропоновано головному лікарю КУ „Міська дитяча поліклиніна №2 м.Одеси відсторонити [PERSON] від щеплення вакциною БЦЖ та туберкулінодіагностики, а також вважати недійсною довідку-допуск до проведення щеплення вакциною БЦЖ на її імя від08.02.2012 року, тому одночасна участь [PERSON] у роботі клініко-експертної комісії та її залучення в якості експерта при проведенні комісійної судово-медичної експертизи по даній справі, викликають обєктивні сумніви в її неупередженості; - починаючи з липня 2012 р. [PERSON] подавала численні скарги на імя слідчого Крохмаль Н.В. до СУ ГУВМС України в Одеській області, прокуратури Суворовського району м.Одеси та прокуратури Одеської області про порушення її процесуальних прав під час проведення досудового слідства по зазначеній справі та клопотання про необхідність проведення ряду слідчих дій, в тому числі, і повторної судово-медичної експертизи, однак слідчий Крохмаль Н.В. зазначені скарги та клопотання [PERSON] фактично не розглядав, а надавав їй формальні, однакові відповіді про те, що питання щодо проведення повторної експертизи по справі буде вирішено, якщо при розслідуванні справи виникне необхідність в її проведенні. При цьому в подальшому [PERSON] та її захисник оскаржили рішення та бездіяльність слідчого до суду та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.12.2012 р. скарга [PERSON] була задоволена частково, дії слідчого Крохмаль Н.В. в частині відмови у розгляді її клопотань в рамках розслідування зазначеної кримінальної справи, визнані незаконними; більш того, 21.02.2013 р. слідчий Крохмаль Н.В. намагався допитати [PERSON] в якості свідка, однак остання, в присутності свого захисника, відмовилась давати показання, пославшись на ст.63 Конституції України, і після фактичного завершення досудового розслідування, 14.03.2013 р. слідчий Крохмаль Н.В. своєю постановою залучив до участі у кримінальному провадженні в якості захисника адвоката [PERSON], (при цьому, не зазначивши, кому було призначено захисника) та оголосив про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України за кваліфікуючими ознаками неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обовязків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому, та 19.03.2013 року повідомив про завершення досудового розслідування, а 21.03.2013 року надав доступ до матеріалів досудового розслідування. Таким чином, в період з 14 по 19 березня 2013 р. [PERSON] фактично не могла скористатися своїми правами для захисту від оголошеної їй підозри; - узагальнюючи встановлене колегією суддів, суд апеляційної інстанції вважав, що органи досудового слідства (розслідування) з моменту порушення кримінальної справи (в порядку КПК України в ред..1960р.), а саме з 24.05.2012 р. до моменту оголошення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме 14.03.2013 року штучно створив умови, якими, в порушення ст.59Конституції України, ст.21 КПК України (в ред..1960 р.), ч.3 п.с) ст.6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, фактично позбавив її права на захист, тому усі докази, які були отримані органом досудового слідства в зазначений період часу, в тому числі і висновок комісійної судово-медичної експертизи, є недопустимими. Згідно зі статею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. Ст.1, ст.2 ч.1 п. 2; ст.3 ч.1 п.4; ст.4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР встановлено, що незалежно від вини відповідних посадових осіб за рахунок коштів державного бюджету підлягає відшкодуванню в повному обсязі шкода у тому числі суми сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Згідно з п.1 ст.1, п.5 ст.3 Закону України від 1 грудня 1994 р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (з наступними змінами) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" межі відшкодування моральної шкода визначаються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи. Верхня межа розміру відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду законодавством не встановлена. Відповідно до положень ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Відповідно до частин 2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, у зазначеному Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Згідно зі ст.ст.11, 12 Закону №266/94-ВР та пп.11, 12 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого Наказом Державного казначейства України № 48 від 07.03.2006 року /Офіційний вісник України №13 від 11.04.2003 - 2003 р. - 64 с./ не пізніше трьох діб після винесення ухвали про розмір шкоди, завірена гербовою печаткою її копія надсилається громадянинові і подається ним до відповідного територіального органу Державного казначейства за місцем проживання для одержання чека. Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово зазначав, що оцінюючи розумність тривалості проваджень у справі, потрібно брати до уваги особливі обставини справи та критерії, викладені в практиці Суду, зокрема складність справи, поведінку заявника та відповідних органів, а також важливість справи для заявника (Kudla v. Poland [GC], № 30210/96, п. 124, ECHR 2000-XI). Обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (див. «Нахманович проти Росії», № 55669/00, п. 89, від 2 березня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно розяснень п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. П.10-1 даної Постанови передбачає, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону Про оперативно-розшукову діяльність. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Пунктом 14 Постанови визначено, що відповідно до ст.13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (266/94-вр) питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини у сукупності із зазначеними нормами Закону, суд дійшов висновку, що справа була дуже важливою для позивачки, оскільки вона страждала від почуття невизначеності свого майбутнього, вона більше двох років перебувала під слідством та зазнала інших негативних впливів унаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, тому позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі, в частині матеріальної шкоди частковому задоволенню в частині стягнення витрат, за якими надано квитанції, що долучені до матеріалів справи, на загальну суму 2197 гривень. Твердження представника відповідача [PERSON] Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про недотримання позивачем порядку визначення шкоди, передбаченого ст.12 Закону, яке виключає задоволення позову, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки \~\~відповідачами \~не надано доказів того, що ними були \~\~виконані \~обовязки, покладені на них ст.11 Закону, відповідно до якої, в разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.2 цього Закону, орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобовязані\~\~розяснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування. Крім того, цього обовязку відповідачі не виконали і за час розгляду справи, про що свідчать надані ними заперечення на позов. Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Ст.3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч.2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст.15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах ст.ст., що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в спричиненні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст.ст.\~1166-1167 ЦК). Частиною 2 ст.16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст.16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст.16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Застосування судами положень ст.16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Оскільки цю постанову було прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, вона відповідно до процесуального законодавства є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а також зумовлює обов'язок останніх привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Визначення ст.16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак вимоги цієї статті і ст.4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст.55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обовязковим для України. За ст.6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04.11.1950р., яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Вимога в частині витрат на оплату адвоката в сумі 3000 грн. задоволенню не підлягає у звязку з відсутністю обґрунтованого розрахунку вартості реально наданих послуг адвоката щодо здійснення захисту позивача на стадії досудового розслідування. Вимоги заявниці про негайне виконання рішення суду також задоволенню не підлягають, оскільки виключний перелік випадків, за яких суд допускає негайне виконання рішення, визначено статтею 367 ЦПК України. Судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial