Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] . - адвокат Форостенко О.О . 13.02.2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської філії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідно якого просив винести рішення яким, визнати недійсним договір укладений 07.07.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в особі начальника відділення «Іпотечний центр» з одного боку та Клименко Ілоною Олегівною №014/0079/74/59033 на суму 22900,00 дол. США; застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом зобов`язання позивача повернути відповідачеві по кредитному договору грошові кошти у сумі 115645,00 грн., а відповідача повернути позивачеві сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії, тощо; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 07 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в особі начальника відділення «Іпотечний центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0079/74/59033 на суму 22900,00 дол. США з цільовим призначенням: на споживчі цілі, а саме на придбання квартири за адресою [ADDRESS] . Після укладання зазначеного договору та в процесі його часткового виконання позивачка виявила ряд суттєвих порушень діючого законодавства, які ведуть за собою наслідком визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. На думку позивача, банк суттєво порушив її права як споживача банківських послуг, оскільки грубе порушення вимог чинного законодавства банк не встановив у кредитному договорі еквівалент національної валюти України, хоча грошові кошти згідно договору купівлі-продажу-квартири видавалися у національній валюті України - договір купівлі продажу від 07.07.2016 року. Також, банк надаючи кредит в іноземній валюті від час укладання кредитного договору не попередив споживача, що валютні ризики від час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Жодного такого застереження позивач не підписувала, а сума коштів яку вона брала у банку по кредитному договору становила 115645,00 грн., що було еквівалентно 22900,00 дол. США. Позивач зазначає, що умови договору, щодо прострочення будь-яких грошових зобов`язань за договором позивальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,5% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, являється грубим порушенням вимог чинного законодавства. Несправедливим є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Крім того, в грубе порушення вимог чинного законодавства, у кредитному договорі взагалі була відсутня розписана загальна сума подорожчання кредиту, також таку суму позивачка не підписувала на будь-якому із додатків у момент підписання самого кредитного договору. Не підписання загальної вартості кредиту споживачем кредитних послуг є ведення в оману споживача, що у свою чергу призводить до недійсності укладеного правочину, оскільки якби позивачка знала, що повинна сплатили за першим кредитним договором суму у 4 рази більше, ніж отримала у кредит, то взагалі не погодилась на укладання кредитного договору на таких умовах. Також кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси [PERSON]. від 17.02.2017 року по справі було відкрито провадження. На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року № 4049/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] . - Сребняк І. А. здійснено повторний авто розподіл справи. У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 05.02.2019 року. Суд звертає увагу на те, що станом на час вирішення питання про прийняття справи до провадження внаслідок автоматизованого розподілу до судді Домусчі Л.В. вже знаходиться приблизно 700 цивільних справ. Ухвалою суду від 25.02.2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання 26.03.2019 сторони по справі не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. В матеріалах справи наявні заперечення на позовну заяву від представника відповідача які надані суду 10.04.2017 року. Відповідно наданих заперечень, представник просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що на момент укладання кредитного договору позивач була згодна з усіма його умовами, чому доказом є його підписання. Зазначений кредит надавався в іноземній валюті на суму 22900,00 дол. США, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит. Банк належним чином виконав свої зобов`язання по кредитному договору. Сторони погодили, що укладанням договору сторони досягли годи з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, як можуть бути істотними та необхідними за змістом договору. Щодо ліцензування банків для здійснення операцій з кредитуванням в іноземній валюті, представник зазначив наступне, відповідач має необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак відсутні законні підстави для визнання кредитного договору недійсним як, такого, що вчинення банком без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою сторін по справі, ухвалив розглянути справу у відсутності сторін, згідно ст. 279 ЦПК України, на підставі наявних у справі матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 30.03.2019 року. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заперечення на позов, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в особі начальника відділення «Іпотечний центр» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0079/74/59033 на суму 22900,00 дол. США з цільовим призначенням: на споживчі цілі, а саме на придбання квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідно п.1.2. договору, кредит надається на 240 місяців з 06.07.2006 року по 0.07.2026 року. З п. 1.4. вбачається, що процентна ставка за користування кредитом складає 12,0 % річних. Додатково, при надані кредиту позичальник сплачує на користь кредитора комісію за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку в розмірі 0,5% від суми кредиту. Відповідно до додатку №1 кредитного договору №014/0079/74/59033 від 07.07.2006 року встановлено графік погашення кредиту в сумі 22900 дол. США згідно кредитного договору №014/0079/74/59033 від 07.07.2006, а саме термін кредитування 240 місяців, сума кредиту, 22900,00 дол. США відсоткова ставка, 12,0 % річних, сума щомісячного погашення кредиту та відсотків 252,15 дол. США, період погашення до 15-го числа кожного місяця. Також на зазначеному додатку власноруч позивачка зазначила про ознайомлення з кредитним договором, його умовами та правові наслідки підписання договору зрозумілі та з ними згодна, підпис поставлений власноручно та добровільно.(а.с.10). Крім того також укладено 07.07.2006р. додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/0079/74/59033 від 07.07.2006 року(а.с.12) за якою позичальники зобов`язується передати у заставу кредитору квартиру за адресою [ADDRESS] заг.пл..24,8 кв.м.. Відповідно до додаткової угоди №2 до кредитного договору №014/0079/74/59033 від 07.07.2006 року з метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов`язань позичальника по погашенню кредиту, нарахованих відсотків, комісій, штрафних санкцій, у разі їх застосування та інших витрат, у разі їх виникнення, позичальник надає банку право здійснювати договірне списання коштів з рахунку позичальника. Також на зазначеному додатку власноруч позивачка зазначила про ознайомлення з кредитним договором, його умовами та правові наслідки підписання договору зрозумілі та з ними згодна, підпис поставлений власноручно та добровільно (а.с.11). Позивачем підписано кредитний Договір, Додаткові угоди № 1, № 2 до нього, що свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вбачається, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 22900,00 доларів США. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив. Як видно із зазначеного, умови спірного Договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Суд вбачає, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору, що свідчить про прийняття ним таких умов. Посилання позивача як на підстави позову на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» та положення постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, суд вважає недоцільними, оскільки на момент укладення спірного договору дані норми чинного законодавства не діяли в тій редакції, в якій їх викладає позивач. Таким чином, як підставу для задоволення позову суд не приймає їх до уваги. Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку із вчиненням цього правочину. У роз`ясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору. Між тим, суд вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед їх підписанням він мав можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписав. Крім того, у подальшому визнав умови даного договору та неодноразово сторонами за взаємною згодою узгоджувались зміни до кредитного договору. Аналогічні правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 2.12.2015 року (справа № 6-1341цс15), від 05.03.2018 року (справа №522/423/15-ц). При цьому, позивач не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, а також не скористався правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згоден з умовами кредитного договору. На підставі наведеного доводи [PERSON] про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав їй, як позичальнику, повної інформації про умови кредиту, навмисно приховав фактичну процентну ставку та фактичне подорожчання кредиту, увівши його в оману, на увагу не заслуговують. Крім того, Верховний Суд України в ухвалі від 12 травня 2010 р. зазначив, що не є підставою для визнання договору недійсним надання кредиту в іноземній валюті, оскільки Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) не містить такої заборони. Зміни до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється, були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", та стосуються кредитних договорів, які були підписані після набрання чинності вказаним Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI. Таким чином, на час укладення спірного кредитного договору у 2006 році не існувало такої заборони про надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті. При цьому суд враховує, що відповідачем суду надано копії банківської ліцензії №10 виданої 27.03.1992р. №94 на право , дозвіл здійснювати банківські операції визначені ч.1 та п.п.3-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл №10-3 виданий 03.12.2001р., додаток до дозволу №10-3 від 10.02.2004р. (перелік операцій), дозвіл №10-4 виданий 11.10.2006р., додаток до дозволу виданий 11.10.2006р. (перелік операцій), банківську ліцензію №10 видану 11.11.2009р, дозвіл №10-5 видани1 17.11.2009р, додаток до дозволу №10-5 від 17.11.2009р. Згідно роз`яснення у п. 16 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Також, суд не приймає до уваги посилання позивачки як підставу недійсності кредитного договору те, що кредит був наданий банком в іноземній валюті. При цьому суд враховує що позивач отримала кошти в іноземній валюті та в подальшому сплачувала платежі . Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, з наступними змінами, Законом України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року з наступним змінами, Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» при наявності відповідної ліцензії, виданої Національним банком України, передбачена можливість надання банками резидентам України кредитів в іноземній валюті. Відповідно до положень ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, в тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Разом з тим, з врахуванням наведеного, кредитний договір не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 227 ЦК України, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що Банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, при укладені вищевказаного кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов`язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Крім того суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довела введення її в оману під час укладення договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписала. При цьому суд звертає увагу що позивач не сопорює укладені додаткові угоди до вказаного кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку позовні вимоги не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зі сторони відповідача вимоги щодо відшкодування понесених ним судових витрат до суду не заявлялись. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed