Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказує на те, що 25.08.2011 року між Національним університетом «Одеська юридична академія» з однієї сторони, головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з другої сторони та [PERSON] з третьої сторони укладено договір № СПФ-д61ПФУ-0069 про підготовку студента за освітньо-професійною програмою бакалавр. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Університет в межах державного замовлення проводить підготовку студента [PERSON] за напрямком підготовки «Право» за спеціальністю «Правознавство» за направленням для роботи в органах Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Згідно договору, а саме п. 1.3.2 та п. 1.3.4 відповідач зобовязаний прибути після закінчення університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому законом порядку. Відповідач отримавши направлення навчався за державним замовленням за спеціальністю «Правознавство» протягом 5 років та здобув вищу освіту за спеціальністю. Проте у 2016 році він не приступив до роботи на посаду державної служби в органах Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, чим порушив свої зобовязання відповідно до договору. Зазначає, що відповідно до п. 1.3.2 та п. 1.3.4 договору відповідач після закінчення Університету зобовязаний прибути до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для працевлаштування та відпрацювати в системі Пенсійного фонду України не менше трьох років. Однак вказаних вимог договору відповідачем не дотримано ,у звязку з чим просить суд стягнути з відповідача вартість навчання з відповідача. Представник позивача належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи в судове засідання не з'явився, але в судовому засіданні 15.09.2017 року позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, у судове засідання не зявився, надав відповідну заяву. Проти позову заперечує, про що надав відповідне заперечення, згідно якого вказує, що позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на наступне: Вказує, що відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Крім того, через відсутність механізму, який би зобовязував випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені за договором, будь-які матеріальні претензії до відповідача є безпідставними. Зазначає, що ст. 53 Конституції України передбачено забезпечення державою доступності та безоплатності дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних в комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Звертає увагу суду на рішення Конституційного суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти, в якому визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати у державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Зазначає, що діючим Законом України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року не передбачено умов про обовязковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Стверджує, що зміст договору за своїм змістом суперечить Конституції України, Міжнародній конвенції «Про скасування примусової праці» та Закону України «Про вищу освіту». Вказує на те, що обовязковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Через відсутність механізму, який би зобовязував випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, будь-які матеріальні претензії до відповідача є неправомірними. Зазначає, що інформаційний лист Міністерства юстиції стосовно надання розяснення з питань працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням від 19.10.2010 року № 12566-0-4-10-21 це підтверджує. У звязку з цим, на думку відповідача вбачається неможливість знаходження правових механізмів відшкодування випускників вартості навчання, що узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України постановою від 20.07.2017 року у справі №800/37965/13. Крім того, зазначає, що твердження позивача є хибними та необґрунтованими, а саме позивачем не надано будь-яких доказів про оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади державного службовця, а також доказів про відмову відповідача від проходження конкурсу на заміщення вакантної посади державного службовця як це зазначає позивач. Також вказує, що 1.09.2015 року відповідачем здійснено вступ до Національного університету «Одеська юридична академія» для здобуття освітнього ступеня «магістр» на другий (магістерський) рівень вищої освіти та 28.04.2017 року закінчено навчання на даному рівні. У звязку з викладеним відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, як такий що необґрунтований. На виконання ухвали суду від 10.07.2017 року щодо витребування доказів, Національний університет "Одеська юридична академія" пояснив, що визначення орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної діяльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання віднесено до компетенції Міністерства освіти і науки України. Зазначає, що відповідно до п.4 Методики розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 р. №346, державний замовник на підставі поданих закладами, установами, що належать до сфери його управління, даних про показники вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної діяльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання визначає орієнтовну середню вартість підготовки на плановий рік та на два бюджетні періоди, що настають за плановим роком. Стверджує, що Національний університет «Одеська юридична академія» щорічно подає Міністерству освіти і науки України, як державному замовнику - головному розпоряднику бюджетних коштів, дані про показники для розрахунку вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної яльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання для подальшого визначення Міністерством освіти і науки України орієнтовної середньої вартості підготовки на плановий рік. Зазначає, що кошти з державного бюджету на підготовку у Національному університеті (Одеська юридична академія» кваліфікованих робітників, фахівців, аспірантів, докторантів, слухачів за освітньо-кваліфікаційними рівнями, науковими ступенями, спеціальностями, напрямами підготовки, галузями знань, видами економічної діяльності (для професійно-технічних навчальних закладів), професіями та формами навчання виділяються Міністерством освіти і науки країни за визначеною Міністерством освіти і науки України середньою вартістю їх підготовки пропорційно приведеному контингенту, відтак наведені вище особливості розрахунку не є розрахунками суми понесених фактичних витрат на навчання студента [INFO], а являють собою встановлені Міністерством освіти і науки України середньооблікові показники в цілому по університету. А тому, Національний університет «Одеська юридична академія» не може надати суду витребувані документи, а саме: розрахунок вартості навчання [PERSON] та кошторис витрат на підготовку студента денної форми навчання [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення представника позивача та заперечення відповідача проти позову, суд вважає що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01 липня 2011 року згідно з направленням №08/08-О відповідача направлено на навчання в Національний університет "Одеська національна юридична академія". 25.08.2011 року укладено договір № СПФ-д61ПФУ-0069 між Національним університетом «Одеська юридична академія, головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та [PERSON], згідно якого університет проводить у межах державного замовлення підготовку студента [INFO] ,за спеціальністю «Правознавство» за направленням для роботи у органах Пенсійного фонд України Дніпропетровської області, а [PERSON] В. зобовязаний прибути після закінчення університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 52). У 2011 році громадянина [PERSON] було зараховано на перший курс до Національного університету "Одеська юридична академія" за спеціальністю «Правознавство». У 2016 році [PERSON] склав іспити та отримавши диплом про вищу освіту закінчив навчання в університеті, проте у 2016 році не приступив до роботи на посаді державної служби в органах Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. 01.09.2015 року відповідачем здійснено вступ до Національного університету «Одеська юридична академія» для здобуття освітнього ступеня «магістр» на другий (магістерський) рівень вищої освіти та 28.04.2017 року та закінчено навчання на даному рівні. Відповідно до ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо- кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060- XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060- XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Відповідно до ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Отже, надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов'язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов'язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 14 Порядку. Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання. Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984- III не місять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов'язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.3 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і №1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. Окрім того, п. 14 Порядку хоча і зобов'язує випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, які Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VІІ вніс зміни у Закон України «Про освіту» від 23 травня 1991 року 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов'язку відпрацювати за направленням. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача необгрунтовані, не підтверджені матеріалами справи та поданими доказами, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі\~ вищевикладеного та

Outcome: dismissed