Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

В квітні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с. 1, 2) до відповідача ТОВ "Інтерпайп Україна", в якому просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача за № 212-У від 20 березня 2014р.; поновити позивача на роботі на посаді радника зі стратегічного розвитку відповідача; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В подальшому позивач подав заяву про зміну предмету позову (а.с. 41-44) і просив суд: визнати звільнення позивача на підставі наказу № 212-У від 20 березня 2014рю. незаконним; поновити позивача на посаді радника зі стратегічного розвитку відповідача; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 90000,0 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 5900,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача за сумісництвом на посаді радника зі стратегічного розвитку. Наказом відповідача за № 212-У позивача було звільнено з займаної посади на підставі ст. 43-1 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки ним належним чином виконувались покладені на нього безстроковим трудовим договором обов'язки, і у роботодавця підстав для його звільнення не було. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначені у позові, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що відповідачем, ще до звернення позивача до суду з вказаним позовом, було видано наказ № 273-П від 18 квітня 2014р., яким позивача було поновлено на роботі на займаній посаді, а оспорюваний наказ № 212-У від 20 березня 2014р. визнано недійсним, просив суд в задоволенні позову відмовити Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 20 березня 2014р. наказом відповідача за № 212-У "Про звільнення" позивача було звільнено 20 березня 2014р. з посади радника по стратегічному розвитку, в зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не працює за сумісництвом (ст. 43-1 п.3 КЗпП України). Судом встановлено, що 18 квітня 2014р. відповідачем було видано наказ № 273-П "Про поновлення на роботі [PERSON].", згідно якого, визнано недійсним наказ № 212-У від 20 березня 2014р.; поновлено та допущено позивача до виконання обов'язків на посаді радника по стратегічному розвитку за сумісництвом з 23 квітня 2014р., забезпечено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 березня 2014р. по 22 квітня 2014р. В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що відповідач вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства, а тому відповідачем було видано наказ № 273-П від 18 квітня 2014р., копію якого роботодавцем було направлено стороні позивача поштою, однак позивач відмовляється його отримувати. В свою чергу позивач зазначав, що про вищезазначений наказ № 273-П від 18 квітня 2014р. йому нічого не відомо. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, і це не заперечувала сторона відповідача, що позивача було звільнено з порушенням трудового законодавства, при цьому сторона відповідача в особі поважного представника не могла пояснити суду, чому поновлення позивача на роботі не відбулося з 20 березня 2014р., а лише з 23 квітня 2014р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання судом його звільнення незаконним не підлягає задоволенню, оскільки саме роботодавцем було визнано наказ № 212-У від 20 березня 2014р. недійсним. Разом з тим, суд вважає, що оскільки позивача було звільнено з порушенням трудового законодавства, то він підлягає поновленню на роботі саме з дати його звільнення, тобто з 20 березня 2014р., а не з 23 квітня 2014р., при цьому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню, оскільки п. 4 наказу № 273-П від 18 квітня 2014р. передбачає, нарахування і виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із п. 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача. За змістом вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Беручи до уваги, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства, та враховуючи характер та обсяг заподіяних йому моральних страждань, з урахуванням в даному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин, які були встановлені судом, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що 20 березня 2014р. позивач був звільнений з порушенням трудового законодавства, що спричинило у нього негативні зміни у звичайних умовах його життя, що зумовлено витратою часу на документальне оформлення порушення його прав, тривалого захисту свого порушеного права в суді, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 300,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не надано суду конкретизованого розрахунку вартості зазначених витрат, що позбавляє суд можливості перевірити правильність розрахунку і нарахування, із тим граничним розміром компенсації витрат на правову допомогу, який встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Outcome: partial