Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача товариства з додатковою відповідальністю "Ю.ЕС.АЙ" (далі - ТДВ "Ю.ЕС.АЙ") про стягнення страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 березня 2019 року на вулиці 9-го Січня в м. Радомишлі Житомирської області водій мотоцикла BMW K1200R, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка у результаті пригоди загинула. За фактом дорожньо-транспортної пригоди внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019060000000114 за ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2019 року у справі № 289/660/19 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання. Як стверджувала [PERSON] , вона є родичкою [PERSON] та потерпілою у кримінальному провадженні № 12019060000000114. У зв`язку з загибеллю [PERSON] нею понесено витрати на спорудження надгробного пам`ятника у сумі 17769,00 грн. Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації мотоцикла BMW K1200R, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ТДВ "Ю.ЕС.АЙ" згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4220859, позивач просила суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у сумі 17769,00 грн. Також позивач просила суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000,00 грн. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. Залучений судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] пояснення щодо позову [PERSON] до суду не подав. Позивач та її представники у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності його довірителя. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності його представника до суду не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 31 березня 2019 року на вулиці 9-го Січня в м. Радомишлі Житомирської області водій мотоцикла BMW K1200R, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка у результаті пригоди загинула. За фактом дорожньо-транспортної пригоди внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019060000000114 за ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2019 року у справі № 289/660/19 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] було звільнено від відбування основного покарання з випробуванням (а. с. 9-10). Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, що набрав законної сили є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 31 березня 2019 року на вулиці 9-го Січня в м. Радомишлі Житомирської області, є [PERSON] . Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тлумачення ст. ст. 11, 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків є заподіяння їх іншій особі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц; від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц. Ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, за приписами ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1, п. 22.2 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим, які є юридичними особами, страховиком відшкодовується виключно шкода, заподіяна майну. З огляду на викладене, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів", порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації мотоцикла BMW K1200R, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ТДВ "Ю.ЕС.АЙ" згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4220859. Цей договір був укладений шляхом видачі страхувальнику страхового поліса (а. с. 19, 20). За положеннями ст. 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Нормами п. п. 27.1, 27.4, ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. За приписами п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування та документи, перелік яких визначений п. 35.2 ст. 35 цього Закону. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 зазначила, що Законі України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому у контексті вказаних обставин Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст. 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Згідно з рахунком-заявкою та накладною від 15 квітня 2019 року, вартість виготовлення надгробного пам`ятника [PERSON] становить 11850,00 грн, а вартість послуг з його встановлення - 5919,00 грн (а. с. 15-16). Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 погодився з тим, що належними, допустимими, достовірними доказами на підтвердження підстав для відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника є чеки або квитанції, які засвідчують придбання такого пам`ятника та оплату послуг з його встановлення. [PERSON] сплатила 17769,00 грн на спорудження надгробного пам`ятника загиблій [PERSON] , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 24 листопада 2020 року № 51, виданою ФОП [PERSON] (а. с. 17). Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ТДВ "Ю.ЕС.АЙ", позивач, яка здійснила витрати на спорудження надгробного пам`ятника загиблій [PERSON] , має право на компенсацію цих витрат за рахунок страховика. Зважаючи на те, що понесені позивачем витрати на спорудження надгробного пам`ятника підтверджені необхідними доказами, а заявлена до сплати сума страхового відшкодування не перевищує максимального розміру, встановленого п. 27.4, ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" (12 х 4173,00 грн (мінімальна заробітна плата, встановлена законом на день настання страхового випадку) = 50076,00 грн), суд дійшов висновку про необхідність стягнути з ТДВ "Ю.ЕС.АЙ" на користь [PERSON] страхове відшкодування у сумі 17769,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13 травня 2020 року № 2605. Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved