Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 23.03.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.2.3, 2.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами Банку, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України. 23.03.2011 р. відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 21.09.2020 року виникла заборгованість у розмірі - 13938,51 грн., яка складається із: 9590,50 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4348,01 грн. - заборгованості за простроченими відсотками. Просить суд стягнути з відповідача - 13938,51 грн. заборгованості по кредитному договору та судові витрати у розмірі 2102 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить розглянути справу у відсутність представника банку, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному об`ємі (а.с.74). Відповідач [PERSON] на розгляд справи двічі не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки (а.с.69,73). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, зі згоди представника позивача, виносить рішення на підставі наявних у справі доказів та в порядку, передбаченому ст.280 ЦПК України. Суд вважає можливим провести розгляд справи по суті без участі сторін, оскільки в матеріалах справи достатньо даних про права і взаємостосунки сторін. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, встановивши наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 23 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерціний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.15, 48-49). Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Крім того, відповідач (позичальник) підписала довідку від 23.03.2011 року про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка містить положення про обов`язки щодо щомісячного платежу (7% від заборгованості), сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості (1% від заборгованості, але не менше 30,00грн на місяць) та штрафу за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів (500,00грн + 5% від суми позову), крім того, визначена базова процентна ставка на місяць - 2,5 %, яка нараховується на залишок заборгованості (а.с.16). Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.17-41). Зазначені Умови та Правила підпису позичальника (відповідача) не містять. У справі встановлено і це підтверджується випискою банку, що відповідачу (позичальнику) було відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки, остання з яких № [NUMBER] , з датою відкриття 18 квітня 2018 року, та терміном дії до 09/21 року (а.с.13). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти [PERSON] за період з 23.03.2011 року по 19.12.2019 року, кредитний ліміт відповідачці неодноразово змінювався, так первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 300,00грн. У подальшому Банк змінював кредитний ліміт: до 8000 грн з 31.07.2013 р. та останній раз - 19.12.2019 р. розмір кредитного ліміту було зменшено до 0,00 грн (а.с.14). Із банківської виписки за період з 23.03.2011 р по 01.03.2020 р. (за вказаними картками), яка є первинними документом, вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором, зокрема, остання операція з видачі готівкових коштів здійснена 08.07.2015 року в розмірі 50,00грн., останній платіж щодо погашення заборгованості здійснено 24.07.2019 року на суму 495 грн (а.с.50-56). Відповідач, погашаючи заборгованість за кредитом, тим самим прийняла умови договору та погодилася з ними. Згідно розрахунку Банку, станом на 21.09.2020 року відповідач має заборгованість по кредитному договору №б/н від 23.03.2011 року, в розмірі 13938,51 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредита у сумі 9590,50 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в сумі - 4348,01 грн (а.с.5-12). Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації: - надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору; - на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань; - у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку , як невід`ємні частини спірного договору. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору; - враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які додані до позову, як невід`ємні частини спірного договору. Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та недоведення позивачем що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачем, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту. Однак укладений кредитний договір містить зазначення про розмір процентної ставки (2,5% на місяць). Отже, слід дійти висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, складовими якого є заява позичальника та Довідка про умови кредитування. З приводу процентної ставки слід зазначити таке. У довідці про умови кредитування від 23.03.2011 року зазначено, що базова процентна ставка становить 2,5% на місяць (тобто 30% на рік), її зміна не передбачена. Однак, за вказаним договором процента ставка складає: з 01.09.2014 року - 34,80% (2,9% на місяць); з 23.01.2015 року - 32,40 % (2,7% на місяць); з 01.04.2015 по 31.05.2015 року - 42,0% (3,5% на місяць); з 01.06.2015 року - 2,5% на місяць; з 27.04.2016 року - 2,7 % на місяць; з 27.09.2016 року - 3,5 % на місяць; з 01.08.2020 року - 3,4 % на місяць. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, суд вважає, що збільшення з 01.09.2014 року по 01.06.2015 року та з 27.04.2016 року по 21.09.2020 року процентної ставки є таким, що не передбачено умовами договору. Вимога про стягнення процентів за період з 23.03.2011 року по 21.09.2020 року, на думку суду, підлягає частковому задоволенню, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-12), станом на 29.08.2014 року, коли процентна ставка становила 30% на рік (тобто 2,5% на місяць), заборгованість по процентах становила 203,21 грн. З 01.09.2014 року, вже після, як вважає суд, неправомірного підвищення процентної ставки до 34,8% на рік (тобто 2,9% на місяць), заборгованість по процентах становила 349,94грн і в подальшому збільшувалась, зокрема, станом на 21.09.2020 року становила 4348,01 грн (а.с.5-12). З урахуванням відсутності доказів погодження з позичальником збільшення (вище 2,5% на місяць, тобто 30% на рік) процентної ставки, ненадання позивачем іншого розрахунку заборгованості з урахуванням процентної ставки, погодженої сторонами під час підписання договору (в межах 30% на рік), суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку процентів в розмірі 4348,01 грн (відповідно до позовних вимог). Натомість наявні підстави для стягнення заборгованості за процентами в розмірі 203,21грн. Таким чином, оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №б/н від 23.11.2011 року щодо своєчасності повернення кредиту та плати за користування кредитом не виконувала, то є підстави для часткового задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 9793,71 грн, а саме прострочене тіло кредиту в розмірі - 9590,50 грн. та проценти за користування кредитом в розмірі 203,21 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення №PROM4B148R від 24.09.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір в сумі 2102 грн. (а.с.1). Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково на загальну суму 9793,71 грн., що складає 70,26% від позовних вимог, тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь Банку складає 1476,86 грн. /2102 грн. х 70,26% : 100% = 1476,86/.

Outcome: partial