Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

08 листопада 2019 року акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього матеріальної шкоди в розмірі 186868,57 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилалось на те, що [PERSON] з 01 червня 2005 року працював на посаді завідувача складу (складу готової продукції) ДП «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал», яке в подальшому було реорганізоване та станом на момент звернення до суду є філією «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» АТ «Українська залізниця», де [PERSON] безпосередньо виконував трудові обов`язки. Позивач зазначає, що 01 червня 2005 року між «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» АТ «Укрзалізниця» та [PERSON] укладено Договір №4 про повну матеріальну відповідальність. Вказаним договором визначено, що працівник [PERSON] приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збережених йому підприємством матеріальних цінностей. Також позивач вказує, що посадова інструкція завідувача складу передбачає зобов`язання [PERSON] забезпечувати збереження матеріальних цінностей, вести облік складських операцій, вести облік товарно-матеріальних цінностей, що складуються та зберігаються на складі. 26 лютого 2019 року на підставі наказу в.о. директора філії №115 «Про проведення інвентаризації» в період з 26 лютого 2019 року до 12 березня 2019 року було призначено та проведено інвентаризацію фактично наявної продукції на складі готової продукції. В ході проведення вказаних заходів виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей (готової продукції) на складі загальною вартістю 155\~723,81 грн. Позивач звертався до [PERSON] з приводу добровільного відшкодування майнової шкоди у вказаному розмірі, проте останній відмовився їх сплачувати. Позивач вказує, що АТ "Українська залізниця" в особі філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" було завдано збитків з вини працівника [PERSON] та просить суд стягнути з нього 186\~868,57 гривень (в тому числі 31\~144,76 гривень податку на додану вартість) матеріальної шкоди, яку він у добровільному порядку не відшкодував. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, з вищенаведених підстав. Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що договір про повну матеріальну відповідальність [PERSON] , укладений між ним та «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» АТ «Укрзалізниця», не поширювався на [PERSON] станом на дату проведення інвентаризації, а саме в період з 26 лютого 2019 року до 12 березня 2019 року, оскільки з займаної посади [PERSON] був звільнений 29 жовтня 2018 року, в зв`язку з виходом на пенсію. При повторному прийнятті відповідача на роботу 30 жовтня 2018 року жодного договору про повну матеріальну відповідальність відповідач не укладав, тому він не повинен нести повну матеріальну відповідальність за нестачу товарно-матеріальних цінностей. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (ч. 2\~ст. 131 КЗпП). Відповідно до ч.1,2\~ст.134 КЗпП\~України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 1351 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Відповідно до роз`яснень п.3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками"\~за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Як встановлено судом, акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" є правонаступником державного підприємства «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал». У відповідності до наказу від 10 лютого 2004 року [PERSON] прийнятий на роботу майстром зміни державного підприємства «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал». У відповідності до наказу від 10 лютого 2004 року [PERSON] призначений на посаду завідувача складу (складу готової продукції) державного підприємства «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» (а.с.179). 01 червня 2005 року між [PERSON] та державним підприємством «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» укладено договір №4 про повну матеріальну відповідальність (а.с.16). За умовами Договору про повну індивідуальну відповідальність, п.1, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей і зобов`язується, в тому числі, дбайливо ставитися до переданих йому для збереження і вживати заходів для запобігання збитку. У відповідності до п.5 договору №4 про повну матеріальну відповідальність дія даного договору розповсюджується на весь час роботи із ввіреними працівникові матеріальними цінностями підприємства. У відповідності до наказу №254-ОС від 29 жовтня 2018 року [PERSON] був звільнений із займаної посади завідувача складу (складу готової продукції) у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.182). Наказом №256-ОС від 30 жовтня 2018 року [PERSON] був прийнятий на посаду завідувача складу (складу готової продукції) філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" акціонерного товариства "Українська залізниця" (а.с.183). 15 березня 2019 року на підставі Наказу №33 від 11 березня 2019 року [PERSON] був звільнений із займаної посади завідувача складу (складу готової продукції) за угодою сторін (а.с.27). Вказані обставини підтверджуються записами в трудовій книжці відповідача [NUMBER] від 03.05.1978 р. та сторонами не оспорюються. Відповідно до\~ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством. Згідно\~ст.29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці та забезпечити його необхідними для роботи засобами. В той же час, доказів порушення трудових обов`язків відповідачем, які привели до нестачі матеріальних цінностей позивачем не надано. Зокрема, доданий до матеріалів справи договір про повну матеріальну відповідальність від 01 червня 2005 року суд не вважає належним доказом, оскільки термін його дії закінчився 29 жовтня 2018 року при звільненні відповідача, а відтак лише до вказаного періоду [PERSON] міг нести матеріальну відповідальність за ввірені йому матеріальні цінності. Позивачем не надано, а судом встановлено, що після прийняття [PERSON] , 30 жовтня 2018 року на посаду завідувача складу (складу готової продукції) філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" з ним не укладався будь-який договір про повну матеріальну відповідальність, в силу чого він був би матеріально-відповідальною особою. Інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей, на який посилається позивач по справі, також не є належним доказом вини [PERSON] щодо порушення трудових обов`язків. Зокрема, з вказаного письмового доказу не вбачається за можливе встановити, які саме матеріальні цінності (вироби) були передані на відповідальне зберігання [PERSON] та в який період, не зазначено матеріально відповідальної особи. Відповідно до пояснень в судовому засіданні відповідача, 30 жовтня 2018 року він був прийнятий на посаду завідувача складу (складу готової продукції) філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" акціонерного товариства "Українська залізниця", договір про повну матеріальну відповідальність не підписував, при проведенні інвентаризації присутній не був, за порушення щодо неналежного виконання трудових обов`язків до відповідальності не притягався. Не надано суду також нормативних документів, відповідно до яких проводиться розрахунок суми, що підлягала стягненню з відповідача. Статтями\~130,132,133 КЗпП України передбачено, що обов`язковими умовами притягнення працівника до матеріальної відповідальності є винні протиправні дії працівника, порушення ними своїх трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди та її розмір. Відповідно до ст.135\~КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку. Відповідачем не надано суду та не зазначено в протоколі №1 від 13 березня 2019 року розрахунок матеріальної шкоди, завданої відповідачем, відповідно даних бухгалтерського обліку. З яких розрахунків, враховуючи які ціни на готову продукцію (та яку саме), відповідач дійшов висновку, що позивач наніс матеріальну шкоду в розмірі 155\~723,81 гривень, ні з протоколу №1 від 13 березня 2019 року, ні з інвентаризаційної відомості, ні з накладних, наданих суду, не вбачається. Належних доказів в обґрунтування зазначеного в позові розміру шкоди відповідачем суду надано не було. Відповідно до роз`яснень п.3 Постанови ПВС України від 29.12.1992 р. №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (з подальшими змінами) визначено, що вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню необхідна: «наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними». Статтею 138\~КЗпП України визначено, що доведення наявності умов, передбачених\~статтею 130 цього Кодексу, покладено на власника або уповноважений ним орган. Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що позивач не надав суду переконливих доказів порушення відповідачем своїх службових обов`язків, внаслідок чого позивачу було завдано 186\~868,57 грн. матеріальної шкоди, а тому в позові слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed