Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначала, що 25 квітня 2013 року між нею та [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] За умовами договору позики, а саме пункту п.2.1 [PERSON] та [PERSON] було надано позику у розмірі\~ 69 400 гривень яку позикодавці зобовязалися повернути до 25 жовтня 2013 року. 07 травня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду, в якої було змінено умови п. 2.1. договору позики та збільшено суму грошового зобовязання, яка складала - 139 367 гривень. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором, 25 квітня 2013 року між сторонами було укладено іпотечний договір, реєстровий № 435. Предметом іпотеки за даним договором є квартира [ADDRESS], загальною площею 62,1 кв. метрів, яка належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності (1/3 частини), виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської Ради від 18.06.2008 року за реєстраційним номером 43096, та зареєстрованого у Маріупольському комунальному підприємстві «Бюро Технічної інвентаризації» 23.07.2008 року за номером 24096657 та 1/6\~ частини на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний запис у Державному реєстрі речових прав № 50513814123. В порушення норм діючого законодавства та умов укладеного між сторонами кредитного договору відповідачі належним чином покладені на них зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконували. Посилаючись на вимоги чинного законодавства позивачка просила суд ухвалити рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 25 квітня 2013 року, реєстровий № 435 посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], а саме: Квартиру [ADDRESS] у Маріуполі, загальна площа 62,1 кв.м., в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] в розмірі 139 367 гривень, шляхом визнання права власності за [PERSON]. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав свої письмові пояснення, з яких вбачається, що позовні вимоги позивачки [PERSON] він визнає у повному обсязі та просив суд, розглянути справу за участю його представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 206 Цивільного Процесуального Кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, в судовому засіданні встановлено та не оспорювалось сторонами, що 25 квітня 2013 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укла¬дено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 435. За умовами договору позики (п.2.1) [PERSON] та [PERSON] було надано позику у розмірі - 69 400,00 (шістдесят девять тисяч чотириста гривень) яку позикодавці зобовязалися повернути до 25 жовтня 2013 року. 07 травня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду, в якій було змінено умови п. 2.1. договору позики та збільшено суму грошового зобовязання, яка складає\~ 139 367,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором, 25 квітня 2013 року між сторонами було укладено іпотечний договір, реєстровий № 435. Предметом іпотеки за даним договором є квартира [ADDRESS], загальною площею 62,1 кв. метрів, яка належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності (1/3 частини) виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської Ради від 18.06.2008 року за реєстраційним номером 43096, та зареєстрованого у Маріупольському комунальному підприємстві «Бюро Технічної інвентаризації» 23.07.2008 року за номером 24096657 та 1/6 частини на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу [PERSON], номер 434, реєстраційний запис у Державному реєстрі речових прав № 50513814123. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18 червня 2008 року та витягу про реєстрацію права власності на житло від 23.07.2008 року власниками квартири [ADDRESS] є\~ [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині за кожним. Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-НО № 586534, виданого Орджонікідзевським відділом державної актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області [PERSON] померла 09 січня 2012 року, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис за №50. Згідно свідоцтва про смерть серія І-НО №775719, виданого Орджонікідзевським відділом державної актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області [PERSON] померла 01 липня 2014 року, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис за № 880. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за не виконання грошового зобов'язання. Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальник повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася ті сплати відсотків. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку". Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, що передбачено ст. 3 Закону України "Про іпотеку". Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти вис-новку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року, яка в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Згідно з п.3.3 іпотечного договору, за домовленістю сторін, предмет іпотеки на момент укладання іпотечного договору оцінено у суму 69 400,00 грн. Відповідно до розяснень Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved