Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів та витрат на лікування, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.08.1999 року по даний час. З кінця 2017 року сторони припинили спільне проживання, спільне господарство не ведуть. У травня 2019 року позивачці була зроблена операція і на даний час вона проходить реабілітацію та лікування. На даний час вона отримує пенсію за віком у розмірі 1638, 00 грн., інших доходів вона не має. Враховуючи те, що вона потребує значних витрат на лікування та реабілітацію, досягла пенсійного віку, розмір пенсії незначний, у зв`язку із станом здоров`я не має можливості працювати, інших доходів, крім пенсії, не має, звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і довічно. Також позивачка просить стягнути з відповідача на її користь частину витрат на лікування у розмірі 5599, 00 грн., оскільки відповідач не надавав їй матеріальної допомоги. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.06.2020 року справу передано для розгляду за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі. 09.09.2020 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує про те, що восени 2017 року вони припинили сімейні стосунки і з того часу разом сторони не проживають. Крім того, позивачка отримує пенсію, розмір якої становить розмір прожиткового мінімуму, встановленого відповідним законом. Також відповідач вказує про те, що позивачка почала хворіти вже у період, коли вони перестали спільно проживати, а тому він не має компенсовувати частину витрат на лікування. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. 05.10.2020 року до суду надійшла заява представника позивачки про зміну підстав та предмету позову, відповідно до якої позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і довічно, а також стягнути частину витрат, пов`язаних із хворобою позивачки, у розмірі 5599, 00 грн. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 18.08.1999 року по 04.08.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу. У травні 2019 року позивачці [PERSON] проведена операція (множинна мієлома ISS-стадія, активна форма, з ураженням кісткового мозку, патологічний перелом), що підтверджується відповідними медичними документами, наявними у матеріалах справи. На проведення лікування позивачкою було витрачено грошові кошти у розмірі 11198, 00 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами, долученими до справи. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно. Вирішуючи по суті дані позовні вимоги, суд виходить з наступного. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] є пенсіонеркою, отримує пенсію, розмір якої становить 1712, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою пенсійного фонду. Також за період з січня 2019 року по серпень 2019 року включно позивачкою було отримано доходи у загальному розмірі 35818, 23 грн., що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. З 26.08.2019 року позивачка не працює. Відповідач [PERSON] працював до 01.06.2020 року, що підтверджується відповідною довідкою від 15.09.2020 року, отримував дохід. З 16.09.2020 року відповідач [PERSON] перебуває на обліку як безробітний у Деснянській районній філії Київського міського центру зайнятості, отримує допомогу по безробіттю, що підтверджується відповідною довідкою від 23.09.2020 року. Під час розгляду справи доказів про те, що сторони отримують інші доходи, суду не надано. За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Як вбачається з письмових матеріалів справи, розмір пенсії позивачки [PERSON] , як пенсіонерки, становить 1712, 00 грн. Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2020 року - 1638, 00 грн., з 01 липня 2020 року - 1712, 00 грн. Отже, [PERSON] отримує пенсію за віком у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 3066цс-15. Таким чином, суд вважає, що на даний час позивачка [PERSON] не є особою, яка потребує матеріальну допомогу у розумінні ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України, а тому і позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення частини грошових коштів, що були витрачені нею на лікування, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст.. 90 Сімейного кодексу України дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя. У частині 1 статті 75 Сімейного кодексу України встановлено загальне правило: дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. СК України містить три групи норм, які визначають умови та порядок реалізації права на утримання: 1) норми, які визначають загальні умови надання утримання одному з подружжя; 2) норми, що встановлюють право дружини на утримання під час вагітності та права чоловіка та жінки у разі проживання з ними дитини; 3) норми, що визначають право на утримання того з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід. В коментованій статті встановлюється правило, що стосується не надання утримання одному із подружжя, а участі одного з подружжя у витратах на лікування іншого. В ній передбачено два конкретні випадки, коли дружина (чоловік) зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних з: а) хворобою або б) каліцтвом одного з них. Закон містить два різних терміни - "утримання" та "витрати на лікування". З аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що в загальному розумінні утримання - це регулярне надання матеріальної допомоги, коштів, що спрямовані на підтримку матеріального становища одного з подружжя, у той час як витрати на лікування пов`язані з конкретними потребами одного з подружжя, що викликані його хворобою або каліцтвом. Таким чином, обов`язок щодо взаємної участі дружини, чоловіка у витратах на лікування є самостійним і окремим. Один з подружжя може вимагати в судовому порядку виконання зазначеного обов`язку, незалежно від того, що з другого з подружжя стягуються аліменти на його утримання. При одночасному задоволенні вимог про стягнення аліментів і участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвом дружини, чоловіка, суд в рішенні має окремо визначити розмір коштів, стягуваних як аліменти й як компенсація витрат на лікування. Разом з тим, обов`язок, передбачений у даній статті, певною мірою пов`язаний з обов`язком по утриманню одного з подружжя. Треба вважати, що дружина, чоловік не зобов`язані брати участь у витратах на лікування другого з подружжя, якщо відповідно до ч. 5 ст. 75 СК України він не має права на утримання. В разі позбавлення права на утримання дружина, чоловік одночасно позбавляються права на компенсацію витрат, пов`язаних із хворобою або каліцтвом. Подружжя є взаємно зобов`язаними, тобто обов`язок покладається на обох з подружжя рівною мірою. В нормі не зазначається, в якій конкретно частині дружина, чоловік мають брати участь у витратах іншого. В разі спору це визначається судом з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, зокрема: матеріального стану кожної зі сторін, розміру, періодичності необхідних витрат тощо. Закон встановлює обов`язок дружини, чоловіка брати участь у тих витратах, які пов`язані з обставинами негативного характеру. Перелік обставин є вичерпним. Підставою для виникнення обов`язку є витрати у зв`язку з будь-яким захворюванням або каліцтвом. Каліцтвом є травматичне ушкодження, викликане раптовим впливом на організм людини зовнішнього фактора - сторонньої сили. Внаслідок каліцтва може настати інвалідність. Втім, обов`язок не пов`язується з втратою працездатності. Хвороба або каліцтво і пов`язані з ними витрати мають бути підтверджені відповідними доказами (медичною довідкою, призначеннями лікаря, рахунками про оплату тощо). Витрати можуть здійснюватися на придбання ліків, дієтичного харчування, санаторно-курортне лікування, протезування, оплату стороннього догляду тощо. Дружина, чоловік можуть вимагати участі другого з подружжя у фактично понесених або майбутніх витратах на лікування. Якщо один з подружжя вимагає покриття майбутніх витрат, він має надати суду розрахунок і обґрунтування їх передбачуваного розміру. Залежно від конкретних обставин витрати можуть бути разовими, періодичними або постійними. Стягнення судом коштів на лікування протягом певного строку не виключається. В будь-якому випадку розмір коштів має визначатися судом у твердій грошовій сумі. Як вбачається з письмових матеріалів справи, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період до 04.08.2020 року, а витрати на лікування були здійснені позивачкою у період 2019 року. Таким чином, витрати позивачкою понесені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що витрати на лікуванні були здійснені з особистих коштів, позивачкою надано суду не було. Також під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що сторони по справі не проживають однією сім`єю з 2017 року, належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини сторонами надано не було. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення частини витрат на лікування немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed