Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

26 вересня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводження батька, обґрунтувавши вимоги тим, що в період з 06 липня 1989 року по 08 грудня 2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від сумісного життя вони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачем. В даний час позивач має намір виїхати за кордон України до Російської Федерації разом з дочкою для відпочинку, оздоровлення дитини та відвідання при цьому родичів, однак відповідач в беззаперечній формі відмовляється оформити нотаріально посвідчену довіреність, яка надає право на виїзд дитини за кордон без супроводу батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити, навівши при цьому доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце йрозглду справи був попереджений належним чином. Тому за згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки і піклування Краснолиманської міської ради - третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору, [PERSON], який діє на підставі довіреності, вважає, що відсутні будь-які підстави для відмови в задоволенні позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 33 Конституції України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII ,з наступними змінами і доповненнями, Правилами оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, положеннями Цивільного Кодексу України і Сімейного Кодексу України. Судом встановлено, що 06.07.1989 року відділом ЗАГС Гугакрського району Вірменської РСР між сторонами було зареєстровано шлюб - актовий запис № 20 (а.с. 5,7), який було розірвано рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29.11.2013 року, яке набрало чинності 09.12.2013 року(а.с 6). Від сумісного життя сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане виконкомом Шандриголівської сільської ради м. Красний Лиман Донецької області 22.07.2002 року (а.с 5), яка в даний час проживає разом із позивачем (а.с 8). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Позивач для відпочинку, розширення світогляду дитини та відвідування родичів з метоюукріплення родинних стосунків має бажання та можливість з»їздити з останьою за кордоном. Однак, відповідач за постійним місцем проживання не проживає, багато років участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, аліменти не сплачує, що є перешкодою в отриманні його згоди на здійснення позивачем заходів, спрямованих на покращення фізичного, духовного та морального розвитку дитини, розширення її світогляду, укріплення соціальних стосунків з родичами шляхом ухилення від надання дозволу позивачу на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та спілкування з близькими родичами у передбаченому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не є позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини, аліменти на утримання останньої відповідно до рішення суду не сплачує, участі у іншому утримання та вихованні дитини не приймає, але все ж має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Однак, позбавлення можливості малолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду останньої та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, укріпить її соціальні зв»язку з близькими родичами (дідом, братом, дядьками, тіткою та їх дітьми), які мають відповідно до ст. 257-259 СК України право на спілкування з дитиною, не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати при наявності бажання участь у вихованні малолітньої доньки, та відповідатиме волі та бажанню дитини щодо відпочинку та відвідання родичів разом з матір'ю за кордоном. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню бо є необхідність надати позивачу дозвіл для її малолітньої дитини на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі позивача без згоди та супроводу відповідача до Російської Федерації до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. На підставі викладеного, та

Outcome: approved