Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

20.11.2013 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України - незаконним, змінити формулювання причини звільнення позивача з п. 4 ст. 40 на ч. 1 ст. 36 КЗпП, зобов`язати відповідача внести до трудової книжки запис про звільнення за ч. 1 ст. 36 КЗпП та стягнути з відповідача ФОП [PERSON] заборгованість у розмірі 22 322,06 грн., яка складається з: компенсації за невикористані робочі дні щорічної відпустки у розмірі 5236,86 грн., середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку у розмірі 12 085,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на наступне. 05.06.2006 року між позивачем та відповідачем ФОП [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір, про що у трудовій книжці зроблено запис №13. 05.06.2006 року цей договір зареєстровано у Харківському районному центрі зайнятості. 04.06.2013 року відповідач [PERSON] повідомив позивачу, що вона у нього більше не працює. Позивач звернулась до нього з проханням офіційно оформити звільнення щодо припинення трудових відносин. 26.06.2013 року позивач направив відповідачу ФОП [PERSON] письмову заяву про розірвання трудового договору, яку він отримав 02.07.2013 року. 09.07.2013 року позивач отримав від відповідача лист з проханням прийти 25.07.2013 року о 14.00 год. до відповідача - Харківського районного центру зайнятості для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП. Позивач не погодився з даною підставою звільнення та надіслав заперечення проти звільнення за даною статтею, яку відповідач отримувати відмовився. 25.07.2013 року позивач прибув до Харківського районного центру зайнятості, але відповідач не з`явився та в телефонній розмові повідомив, що не збирається цього робити. 18.03.2014 року позивач отримала ухвалу про відкриття провадження за позовом відповідача про стягнення моральної шкоди. Позивачу з доданих документів стало відомо, що вона звільнена 06.06.2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП, трудовий договір розірвано 03.06.2006 року, а знято з реєстрації у центрі зайнятості лише 03.10.2013 року. Наказ про звільнення позивач вважає незаконним. Відповідач належних розрахунків з позивачем не провів, заробітна плата виплачена повністю. Але, позивачу ніколи не надавалась щорічна оплачувана відпустка. Розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачу за 7 років складає 5236,86 грн. До теперішнього часу розрахунки не проведені. Крім того, зазначені обставини призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків позивача. Враховуючи ці обставини, з відповідача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000,00 грн. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання з`явились, позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник відповідача - ФОП [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав письмові заперечення. Представник відповідача - Харківського районного центру зайнятості в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про день, час та місце слухання справи, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач працювала на посаді продавця у відповідача ФОП [PERSON] з 05.06.2006 року, що підтверджується трудовим договором від 05.06.2006 року, зареєстрованого в Харківському районному центрі зайнятості від 05.06.2006 року за № 8168 та трудовою книжкою позивачки. (а.с. 6-8). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до актів від 03.06.2013 року, 04.06.2013 року, 05.06.2013 року, позивачка була відсутньою на своєму робочому місці в [ADDRESS]. (а.с. 62-64). Судом встановлено, що наказом № 6 від 06.06.2013 року, позивачка була звільнена за ст. 40 п. 4 КЗпП. (а.с. 69). Відповідно до вимог п.4ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Відповідно до вимог ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни адміністрація підприємства застосовує дисциплінарне стягнення -звільнення. Відповідно до ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняти на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Свідок [PERSON], яка працювала продавцем у відповідача, в судовому засіданні пояснила, що 04.06.2013 року вона вийшла на роботу, оскільки після обліку була виявлена недостача, магазин відкрила в цей день позивачка, яка після на роботу не виходила. Свідок [PERSON], яка працювала також продавцем у відповідача, в судовому засіданні пояснила, що 03.06.2013 року був переоблік в магазині, позивачка була присутньою, а 04.06.2013 року прийшла до магазину разом з позивачкою, там був відповідач, але приступити до роботи вони відмовились, вимагаючи від відповідача проведення повного переобліку складу та інших товарів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач просив з`явитись позивача 25.07.2013 року в 14-00 год. до Харківського районного центру зайнятості для вирішення питання про розірвання трудового договору, що підтверджується листом, який позивач отримала 03.07.2013 року. (а.с. 65-66). Тобто позивачка дізналась, що вона була звільнена 03.07.2013 року. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.п. 22, 27 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позовна заява подана до суду 20.11.2013 року. Клопотання про поновлення строку позивачем не надавалось. Крім того, в своєму позові позивач зазначає, що відправила заяву про звільнення відповідачу, але згідно зворотнього повідомлення відповідач дану заяву не отримав. (а.с. 9). Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає у тому разі, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю закону. Аналогічне положення закріплене у п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року: «Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов»язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Тому позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП на ч. 1 ст. 36 КЗпП, на підставі належних і допустимих доказів є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, з урахуванням вимог трудового законодавства звільнення позивача відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. З огляду на викладене та враховуючи, що в трудовій книжці позивачки, яка знаходиться в неї взагалі немає ніяких записів про звільнення, тому дана позовна вимога також є не обґрунтованою, оскільки позивачка не позбавлена можливості звернутися до відповідача з вимогою про внесення запису до її трудової книжки. Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно приписів ст. 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Але згідно акту від 05.06.2013 року (а.с. 149), позивачка відмовилась від надання будь-яких пояснень. При цьому, позивачка не заперечує, що вона з`являлась до місця своєї роботи 04,05,06.06.2013 року, але до роботи не вставала. Крім того, позивачка пояснила, що ніяких претензій щодо виплати заробітної плати в неї немає, заробітну плату вона отримала повністю та своєчасно, але з нею не проведені розрахунки за невикористану відпустку за весь період її роботи. Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідачем були дотримані всі вимоги КЗпП України, що регулюють звільнення працівників та на порушення яких вказувала позивачка. Позивачка не довела факту порушення відповідачем процедури звільнення та відсутності підстав для її звільнення відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, а тому, оцінивши в сукупності досліджені докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 12085,20 грн. не підлягає задоволенню, оскільки звільнення позивачки є законним, а тому відсутні підстави і для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку. Але, згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років; якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки; розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Отже, розмір компенсації за невикористану відпустку обчислюється з розміру середньоденної заробітної плати у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, позивач просить стягнути компенсацію за невикористану відпустку за період з 05.06.2006 року до 26.06.2013 року у розмірі 5236,86 грн. Підстав не довіряти розрахунку позивача у суду немає. ( а.с.10). Згідно зі ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, акт від 03.06.2013 року, суд вважає недопустим доказом, оскільки він підписаний свідком [PERSON], але в судовому засіданні свідок повідомила, що 03.06.2013 року її в магазині не було, а до роботи вона приступила тільки 04.06.2013 року, коли позивачка відмовилась виходити на работу. Разом з цим, відповідно до п. 6 трудового договору, який укладений у письмовій формі між сторонами, від 05.06.2006 року, тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання становить 24 календарних дня. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути менш як 24 календарні дні. Представник відповідача не надав суду письмових доказів щодо отримання позивачем грошової компенсації за невикористану відпустку або перебування її в оплачуваній відпустці. А тому, суд приходить до висновку, що відповідач в судовому засіданні не надав належних та допустимих доказів, що позивачка мала відпустку за весь період її роботи або отримала грошову компенсацію за невикористану відпустку, тому дана позовна вимога підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення 5000 гривень відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Але жодного доказу на підтвердження своїх доводів, викладених в позовній заяві стосовно завдання їй моральної шкоди, позивач суду не надала. Тобто не доведений факт наявності моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Також позивач не зазначила докази, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказала з яких саме міркувань вона виходила, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Якщо факт заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача в судовому засіданні не підтвердився та відсутній будь-який причинно-наслідковий звязок між шкодою та діями відповідача суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 43 Конституції України, , ст.ст. 40, 47,83,116, 117, 147, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 10, 11, 60,61, 88,209, 212, 214-215, 218, 224 ЦПК України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд,

Outcome: partial