Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась у суд з позовом до відповідача, ТОВ ВКП «Восток-Н», 3-я особа [PERSON] в якому просить: визнати наказ від 13.04.2020 року № К-32 за прогули без поважної причини в частині звільнення позивача з посади провідного бухгалтера ТОВ ВКП «Восток-Н» на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України з 08.01.2020 року в зв`язку з прогулом без поважної причини незаконним та зобов`язати внести зміни до цього наказу шляхом зазначення підстави для звільнення: про звільнення за власним бажанням; зобов`язати ТОВ ВКП «Восток-Н» надати позивачу трудову книжку оформлену належним чином, копію наказу про звільнення, розрахунковий лист щодо належних виплат; стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку станом в сумі 97098,66 грн., середній заробіток за час вимушеного затримки видачі трудової книжки станом на 31.05.2020р. в сумі 73932,18 грн., моральну шкоду в сумі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб в розмірі 20270 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01 жовтня 2001 року згідно наказу № 9 від 01.10.2001 року позивача було прийнято на посаду бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору до ТОВ КП «ВОСТОК-Н». 21 грудня 2019 року позивачем було подано до адміністрації відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, яке було зареєстроване інспектором з кадрів [PERSON] . Заяву було підписано директором [PERSON] та залишена у інспектора з кадрів [PERSON] в присутності двох свідків - співробітників відповідача ( [PERSON] та [PERSON] ). Відповідно до чинного законодавства останній робочий день припадав на 03 січня 2020 року. В цей день позивач мала отримати повний розрахунок та трудову книжку на руки, але адміністрація ТОВ ВКП «Восток-Н» не виконала зазначені обов`язки 03.01.2020 р. та не здійснила повний розрахунок із позивачем та не видала їй трудову книжку. 30 січня 2020 року позивачеві було запропоновано підписати наказ, який був датований 03.01.2020 року про відтермінування її звільнення з метою організації передачі бухгалтерської документації. Позивач погодилася на передачу документів, що відбулася 30 січня 2020 року у присутності бухгалтера [PERSON] , [PERSON] та інших представників ТОВ ВКП «Восток-Н», але продовжувати трудові відносини не збиралася. 31 січня 2020 року питання про її звільненням вирішено не було. 07 лютого 2020 року на зарплатну картку позивачу було переведено лише заробітну плату за 01-03 січня 2020 року у сумі 1239 грн. 17 коп. Інформацію про звільнення позивача, про компенсацію відпускних і про остаточний розрахунок [PERSON] надано не було. Лише після звернення до суду із позов дізналась, що її звільнили за прогул без поважної причини. Станом на 31 травня 2020 року позивачу не було видано трудову книжку та не здійснено остаточний розрахунок при звільненні. У зв`язку з цим вона не може укласти будь-який новий трудовий договір за відсутності трудової книжки. Ця обставина призвела до того, що позивач не працює вже протягом майже п`яти місяців, і її матеріальний стан значно погіршився, в наслідок чого постійно перебуває у стані емоційної напруги, який заважає їй нормально жити, спілкуватись із близькими, шукати іншу роботу. Позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням у грудні 2019 року, попередивши адміністрацію за 2 тижні, як цього вимагає закон. Останній день роботи припадав на 03 січня 2020 року, однак остаточного розрахунку в день звільнення не було проведено, трудову книжку та наказ про звільнення їй не було видано, що в свою чергу, призвело до моральних страждань позивача, які вона оцінила у розмірі 20 270,00 грн. В зв`язку з чим позивач просить стягнути визначену нею суму моральної шкоди, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 97098,66 грн. та середнього заробітку у розмірі 73932,18 грн. з відповідача, а також зобов`язати останнього надати позивачу трудову книжку оформлену належним чином, копію наказу про звільнення та розрахунковий лист щодо належних виплат. Відповідач - ТОВ ВКП «Восток-Н», у поданому відзиві та представник у судовому засіданні, проти заявлених вимог заперечував, зазначаючи, що позивач у встановленому законом порядку не зверталась про звільнення її за власним бажанням та з січня 2020 року перестала ходити на роботу, на запит товариства про причини відповіді не надала, внаслідок чого була звільнення за прогул без поважних причин. Трудова книжка позивачу не повернена , оскільки вона в день звільнення на роботі не була та по теперішній час до товариства не зверталась за видачу трудової книжки. 3-я особа - [PERSON] , у судове засідання не з`явився, пояснень на позов не надав. Ухвалами суду було відкрито провадження у справі, прийняті збільшені позовні вимоги від 31.05.2020р., відмовлено у прийняті уточнених позовних вимог, витребувані докази. Суд заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, 01 жовтня 2001 року позивача [PERSON] згідно наказу № 9 було прийнято на посаду бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору до ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н». 21 грудня 2019 року позивачем було подано до відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Із заяви вбачається, що вона отримана 21.12.2019р. інспектором з кадрів [PERSON]. Обставини, що [PERSON] є інспектором відділу кадрів ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н» відповідачем не оспорюється та підтверджується ним у відзиві на позов. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою. Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Відповідач заперечує факт отримання заяви від позивача про звільнення. Будучи допитаними у суді у якості свідка [PERSON] , зазначив, що працював на ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н» близько двох років, спілкувався із [PERSON] .. Після зміни власників товариства, вирішив разом із [PERSON] звільнитися. Сам звільнився 22-23 січня 2020р. Зі слів [PERSON] знав, що вона також написала заяву про звільнення, однак як подала не бачив. Був свідком розмов [PERSON] із директором, в яких [PERSON] цікавилась чому її не звільняють та не повертають трудову книжку. Також свідок надав суду заяву про його звільнення на адресу директора ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н», яка прийнята інспектором з відділу кадрів [PERSON] При цьому зазначив, що у товаристві такий порядок подання заяв, вони подаються до відділу кадрів. Свідок [PERSON] зазначила, що не є адвокатом, однак надавала юридичну допомогу [PERSON] , яка звернулась до неї з питання звільнення з ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н». В січня 2020 року бачила заяву [PERSON] про бажання звільнитися із візою відділу кадрів, коли разом із нею приходила до товариства. Також суду наданий наказ від 03.01.2020р. №3, підписаний директором ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н» [PERSON] про відтермінування строку звільнення [PERSON] до 31.01.2020. для передачі документів та проведення інвентаризації. Відповідач ні у відзиві на позов, ні представник у судовому засідання пояснень стосовно видання наказу від 03.01.2020р. №3 не надали, хоча судом це питання з`ясовувалось. Показання свідків та наявність наказу від 03.01.2020р. №3 про відтермінування звільнення, свідчать про отримання відповідачем 21.12.2019р. заяви [PERSON] про звільнення її за власним бажанням. Надані суду письмові пояснення [PERSON] та довідка про відсутність реєстрації у вхідній кореспонденції заяви [PERSON] про звільнення, є недопустимими доказами, оскільки [PERSON] до суду для дачі показань у якості свідка не з`явилась. Також суду не надано ні даних інвентаризації вхідної документації відповідача, ні журналу вхідної документації, а видача зазначеної довідки чинним законодавством не передбачена. З урахуванням наведено, суд приходить до висновків про доведеність позивачем подання відповідачу 21.12.2019р. заяви про її звільнення за власним бажанням. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч.4, ч.5 ст. 241-1 КЗпПУ строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Частина 5 ст. 241-1 КЗпПУ містить загальне правило встановлення закінчення строку , якщо останній день припадає на неробочій або вихідний, оскільки у всіх випадках закінчення строку відбуваються в якийсь день. В силу ст. 38 КЗпПУ працівник зобов`язується попередити роботодавця про звільнення за два тижні. З наданих суду табелів обліку використання робочого часу та довідки ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н» у [PERSON] був встановлений п`ятиденний робочий тиждень, із двома вихідними субота та неділя, що підтверджено позивачем. З урахуванням наведених положень закону, в даному випадку строк від якого починається відлік двох тижнів праці позивача є 22.12.2019р., оскільки заява подана 21.12.2019р. та закінчується 08.01.2020р., оскільки останній день припадав на вихідний день та святкові дні. Тобто останнім робочім днем позивача у ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н» є не 03 січня 2020 р., як зазначено [PERSON] у позові, а 08 січня 2020р. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Згідно табелів обліку використання робочого часу 08.01.2020р. позивач була відсутня на роботі, без поважних причин, що нею підтверджено під час судового розгляду. Відповідачем були складені акти про відсутність [PERSON] , на робочому місці в період з 08.01.2020р. по 13.04.2020р., які узгоджуються із табелями обліку використання робочого часу за січень- квітень 2020р. Відповідачем також направлена вимога про надання письмових пояснень позивачем про причини відсутності на робочому місці. В подальшому складений акт про відсутність пояснень [PERSON] та 13.04.2020р. виданий наказ №К-32 про її звільнення за прогул без поважних причин. Копію наказу надана відповідачем позивачу під час розгляду даної справи. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним наявність прогулу позивача, без поважних причин, внаслідок чого з підстав наведених у позові наказ про її звільнення скасуванню не підлягає, внаслідок чого не підлягають задоволенню вимоги про внесення до наказу змін в частині підстави звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Позивач у день звільнення на роботі не була присутня. Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідачем було направлено позивачу повідомлення про отримання нею трудової книжки, однак на неналежну адресу (невірний номер будинку). Під час розгляду даної справи позивач особисто була присутня на всіх судових засіданнях, у позові та у поясненнях зазначала про неотримання трудової книжки, також у позові була зазначена вірна адреса позивача, однак відповідачем не було вжито усіх можливих заходів для видачі позивачу її трудової книжки в день звільнення по день ухвалення судом даного рішення. З огляду на вищевикладені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність у відповідача, як роботодавця вини у затримці видачі трудової книжки позивачу, внаслідок чого підлягає стягненню середній заробіток за час затримки за період з 13.04.2020р. по 31.05.2020р., враховуючи межі заявлених вимог. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки Згідно даних особистої картки [PERSON] , копії заяв про надання їй відпусток, копій наказів про надання відпусток, а також персоніфікованих даних Пенсійного фонду [PERSON] за весь час роботи у ТОВ ВКП «ВОСТОК-Н» за період з 01.10.2001 року по день звільнення було відпрацьовано 6669 днів; кількість днів нарахованої відпустки за весь період 438 днів (за кожний рік 24 дня відпустки); використаних днів відпустки, згідно наданих документів складає 264 днів. Таким чином, невикористана позивачем відпустка становить 174 днів, компенсація за які відповідачем не виплачена. При виплаті працівникам компенсації за невикористані відпустки та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, застосуванню підлягає Порядок обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року Згідно із п.п. 2, 3, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Загальна сума виплат [PERSON] від ТОВ ВКП "Восток-Н" за останні 12 місяців, згідно даних ПФУ за 2019 рік становить 194195,79 грн. Середньоденна заробітна плата розраховується як загальна сума за останні 12 місяців 194195,79/(365-11 святкових днів)=548,58 грн. Таким чином, сума компенсації невикористаної відпустки становить: 174 днів*548,58грн.=95452,92 грн., з урахуванням податків, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, згідно довідки ТОВ ВКП "Восток-Н" заробітна плата позивачки, за останні два повні місяці листопад та грудень 2019р. складає 32439,66 грн. Число робочих днів у ТОВ ВКП "Восток-Н" за листопад та грудень 2019р. складає 43 дні. Середньоденна (годинна) заробітна плата складає 754,41 грн. (32439,66 : 43 ). За період з 13.04.2020р. по 31.05.2020р. робочі дні склали 33 . Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 24895,53 грн. Підстав для стягнення середнього заробітку за період з 08.01.2020р. по 12.04.2020р., суд не вбачає. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз`яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено порушення ТОВ ВКП "Восток-Н" прав позивача на належну виплату їй компенсації за невикористану відпустку та не повернення їй в строки передбачені законом трудової книжки, які призвели до підвищеного психологічного навантаження позивача, вона також зазнала моральних страждань внаслідок порушення її прав. Відсутність трудової книжки позбавило позивача права на працевлаштування, вона була вимушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя та захисту своїх прав. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність спричиненої позивачу внаслідок порушення її прав відповідачем моральної( немайнової) шкоди, однак при визначені її розміру суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених їй моральних страждань, їх наслідки й інших негативних впливів, а також виходить з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 5000 грн., відшкодування яких покладає на відповідача . В решті позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити за їх недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За ч.1, ч.2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем при зверненні у суд сплачений судовий збір за немайнову вимоги в сумі 840,80 грн. та майнові вимоги в сумі 1681,60 грн., який підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам. Також до суду наданий договір про надання правничої допомоги, укладений 13.04.2020р. між позивачем та адвокатом Шандула О.О., за умовами якого адвокат зобов`язався представляти інтереси клієнту по даній цивільній справі. Сторонами узгоджений в договорі розмір оплати послуг адвоката в сумі 8000 грн., які згідно довідки оплачені. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати на правничу допомогу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного та

Outcome: partial