Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

До Котовського міськрайонного суду Одеської області звернулася [PERSON] із вказаним позовом. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1994 року вона працює нотаріусом Котовського міського нотаріального округу. Робочий кабінет нотаріуса, кабінет її помічника та підсобне приміщення розташовані у м.Котовськ Одеської області, [ADDRESS]. У 2002 році у звязку із введенням посади державного нотаріуса та нестачею вільної та достатньої робочої площі, позивачем було побудовано прибудову до існуючої будівлі. Надалі при подальшому користуванні вказаними приміщеннями у позивача неодноразово виникали складнощі щодо виділу та визначення реальної частки її майна. Позивач стверджує, що звернувшись до співвласника вказаної будівлі із питанням поділу та визначення реальних часток будівлі нею було виявлено, що на вказану будівлю відсутні будь-які правовстановлюючі документи, що на даний час унеможливлює провести розподіл приміщень у вказаній будівлі та визначити частки кожного з власників. Відповідно до технічного паспорту від 03.10.2014 року, інвентаризаційна справа №1414, будівля у м.Котовськ Одеської області по [ADDRESS], складається з Адмінбудівлі літ. «А», Нотаріальної контори літ. «Ж», адмінбудівлі літ. «а», нотаріальної контори літ. «Ж1», нотаріальної контори літ. «Ж3», архівосховища літ. «І», котельні літ. «Н», побутової будівлі літ. «О», гаражу літ. «Р», убиральні літ. «С», сараю літ. «Т», вимощення І, огорожі №1-2. З огляду на вищенаведене позивач звернулась до суду та просила визначити порядок користування спільним майном - кабінетами в будівлі літ. «Ж», «Ж1», «Ж3», яка розташована у м.Котовськ Одеської області, [ADDRESS], згідно якого кабінет ХІІІ загальною площею 12,8 кв.м., коридор Х загальною площею 5,2 кв.м. в літ. «Ж3» і сарай літ. «Т» передати у користування Головному управлінню юстиції в Одеській області взамін кабінету VI загальною площею 17,6 кв.м. в літ. «Ж». Визнати за нею, право приватної спільної часткової власності за набувальною давністю на 13/100 частин нежитлової будівлі, а саме: в літ. «Ж» кабінет VІ загальною площею 17,6 кв.м., в літ. «Ж1» підсобне приміщення VIII загальною площею 13,6 кв.м., котельня VII загальною площею 8,2 кв.м., коридор ІХ загальною площею 6,8 кв.м. Визнати право державної спільної часткової власності за Державою Україна в особі Головного управління юстиції в Одеській області на 18/100 частин нежитлової будівлі, а саме: в літ. «Ж» приймальня ІІ загальною площею 14,0 кв.м., кабінет ІІІ загальною площею 9,3 кв.м., кабінет V загальною площею 12,0 кв.м., кабінет IV загальною площею 8,7 кв.м., в літ. «Ж3» кабінет ХІІI загальною площею 12,8 кв.м., коридор Х загальною площею 5,2 кв.м., сарай літ. «Т». Зобов'язати Реєстраційну службу по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції Одеської області здійснити реєстрацію права власності за [PERSON] на 13/100 частин нежитлової будівлі по [ADDRESS] в місті Котовськ Одеської області. Зобов'язати Реєстраційну службу по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції Одеської області здійснити реєстрацію права власності за Державою Україна в особі Головного управління юстиції в Одеській області на 18/100 частин нежитлової будівлі по [ADDRESS] в місті Котовськ Одеської області. В судове засідання третя особа не з'явилася, надавши до суду клопотання, відповідно до ст. 27 та ч.2 ст. 158 ЦПК України, про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні, посилаючись на зазначені в позовній заяві обставини. Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, але надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, позов визнала повністю. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно технічного паспорту від 03.10.2014 року, інвентаризаційна справа №1414, будівля у м.Котовськ Одеської області по [ADDRESS], складається з Адмінбудівлі літ. «А», Нотаріальної контори літ. «Ж», адмінбудівлі літ. «а», нотаріальної контори літ. «Ж1», нотаріальної контори літ. «Ж3», архівосховища літ. «І», котельні літ. «Н», побутової будівлі літ. «О», гаражу літ. «Р», убиральні літ. «С», сараю літ. «Т», вимощення І, огорожа №1-2. Позивач [PERSON], не будучи власником частини вказаної будівлі, як і співвласник Головне управління юстиції в Одеській області, позбавлені можливості заявляти один до одного претензії майнового характеру. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями частини 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно частини 1 статті 319 ЦК України - усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Тобто вказаними нормами власникам будь-якої форми власності забезпечено рівність умов в ході реалізації свого права власності. Поряд із цим частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. В силу частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності з приписами частини 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 183 ЦК України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як свідчать матеріали справи, позивач вільно, безперервно та безперешкодно користується вказаним нежитловим приміщенням з 2002 року. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма статті 344 даного Кодексу застосовується до правовідносин, починаючи з 1 січня 2001 року. Згідно частини четвертої статті 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно диспозиції ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст. 41,47 Конституції України та ст.9 ЖК України державою гарантовано право громадянина на власність та житло. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як роз'яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Позов про визнання права власності може стосуватися виключно індивідуально-визначеного майна, про що згідно ст.392 ЦК України, метою використання позову про визнання права власності є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально визначеного майна. Такий позов є речово-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно». З наведених норм вбачається, що позивач як сторона спору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлена права на звернення до суду для визначення порядку користування спільним майном, та звернутися з такою вимогою до суду у зв'язку із невизнанням третьою особою права за позивачем на користування вказаною частиною нежитлової будівлі. Оцінюючи докази у їх сукупності, фактичне володіння позивачем, а також Головним управлінням юстиції Одеської області будівлею у м. Котовськ Одеської області, по [ADDRESS] з 1994 року, тобто більше 10 років, вільне користування нежитловим приміщенням, проведення у ньому ремонтних робіт, суд приходить до висновку, що позивач, як і третя особа Головне управління юстиції в Одеській області, добросовісно заволоділи нежитловою будівлею, відкрито та безперервно володіють зазначеним нерухомим майном на протязі 20 років, що повністю відповідає умовам статті 344 ЦК України, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині визнання за позивачем та третьою особою права власності на вказану нежитлову будівлю. Щодо позовних вимог про зобов'язання реєстраційної служби по місту Котовськ та Котовському району Котовського між районного управління юстиції в Одеській області зареєструвати право власності на вказане нежитлове приміщення, суд виходить з положень, що згідно ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішення спорів відносно дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень яким є реєстраційна служба по місту Котовську та Котовському району Котовського МРУЮ в Одеській області, являється одним із завдань адміністративного судочинства і не може розглядатися в порядку цивільного судочинства. Окрім вказаного, наявні позовні вимоги є передчасними, оскільки позивачем не надано вичерпних доказів, про відмову їй у державній реє рації права власності на вказане майно. Тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Outcome: partial