Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, [PERSON],відділу державної реєстраціі Надвірнянської міської ради про визнання рішень від 09.10.2015 року та від 27.12.2015 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області незаконними, а державну реєстрацію права власності на земельну ділянку від 10.02.2016 року недійсною, а [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, [PERSON] про визнання рішення від 28.03.2002 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області незаконним, а державний акт на право приватної власності на землю серія РІ №191133 недійсним. В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON]-[PERSON] первісний позов підтримав і просить його задоволити, а зустрічний позов не визнав і просить в його задоволенні відмовитита подавши при цьому заяву про застосування позовної давності. Представники відповідача-Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області та відділу державної реєстраці іНадвірнянської міської ради в судове засідання не прибули, однак від них поступила заява про розгляд справи в їхню відсутність. Представник відповідача-позивача по справі [PERSON]- [PERSON] первісний позов не визнала та просять в його задоволенні відмовити, оскільки він безпідставний, а зустрічний позов підтримала та просять його задоволити. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню всіх обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст.2 ЗК України земельні відносини-це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в України є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч.2 ст.5 Конституції України). Відповідно до ч.3 ст.140, ч.1 ст.144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.2 ст.59 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно ст.ст. 125, 126, 158 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян, а у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування(ч.2 ст.116). Однак, громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. ЗК України, чинний на момент виникнення спірних правовідносин закріпив право приватної власності громадян на землю. Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Згідно ст.2 ЗК України земельні відносини -це суспільні відносини щодо володіння,користування і розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими до них нормативно-правовими актами. Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу-відповідачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2600 га землі по вулиці Шевченка в с. Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства, так як зазначена земельна ділянка була йому виділена та приватизована ним на підставі рішення Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 28.03.2002 року. У звязку з чим позивачу-відповідачу по справі [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серія РІ №191133 від 30.01.2003 року та про що зроблений запис в книзі записів державних актів на право власності на землю №968(ас.5). Судом встановлено, що [PERSON] є законним власником спірної земельної ділянки маючи державний акт на землю, тим самим сплачуючи за неї земельний податок(ас.5, 80-83). Даний факт ствердив в судовому засіданні представник позивача-відповідача по справі [PERSON]-[PERSON] Законність винесення рішення та підставність видачі державного акту на землю [PERSON], а порушення вимог чинного земельного законодавства при вилученні земельної ділянки в [PERSON] ствердив у судовому засіданні свідок [PERSON] Однак, Краснянська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області всупереч вимогам чинного земельного законодавства та встановленій процедурі, а зокрема в порушення вимог ст.ст. 140, 142,143,147,149-151 ЗК України без згоди позивача по справі незаконно вилучила в останнього згідно рішення від 09.10.2015 року «Про вилучення земельної ділянки гр. [PERSON]Д.» земельну ділянку площею 0,2600 га землі для ведення особистого селянського господарства в фонд земель запасу Краснянської сільської ради Надвірнянського району(ас.4). Цього ж дня рішенням Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 09.10.2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Красна гр. [PERSON]О.» надано відповідачу-позивачу по справі [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0.2600 га за рахунок земель запасу сільської ради, тобто спірної земельної ділянки(ас.67). Рішенням Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 27.12.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки гр. [PERSON]О.» затверджено проект землеустроющодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0.2600 га за рахунок земель запасу сільської ради та передано у власність дану земельну ділянку відповідачу-позивачу [PERSON]О.(ас.68). 10.02.2016 року дана земельна ділянка зареєстрована за відповідачем-позивачем по справі [PERSON] у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(форма власності: приватна)(ас.69). Даний факт не заперечили сторони по справі. Покликання представників відповідача-позивача [PERSON]-[PERSON] та [PERSON] про те, що спірна земельна ділянка площею 0,2600 га по вулиці Шевченка в с. Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області була вилучена в землі запасу сільської ради не належала [PERSON] судом не беруться до уваги, оскільки назва рішення та з тексту вступної частини рішення від 09.10.2015 року «Про вилучення земельної ділянки гр.[PERSON]Д.» вбачається, що саме вилучається його спірна земельна ділянка, а не будь-яка інша земельна ділянка, в т.ч. збігаються її розміри та розташування. Крім того, на звороті даного рішення міститься відбиток світлини пріоритетного конверта листа адресованого саме [PERSON], позивачу-відповідачу по справі з дорученням оспорюваного рішення(ас.4). Також, покликання представників відповідача-позивача [PERSON]-[PERSON] та [PERSON] про те,що колишні депутати Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що на позачерговій сесії Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області 28.03.2012 року не розглядалося питання щодо передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] площею 0,2600 га землі, тоостанні судом не беруться до уваги, оскільки ними(представниками відповідача-позивача [PERSON]О.) до їхньої зустрічної заяви долучено витяг з протоколу позачергової сесії Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області 28.03.2012 року, де в розділі «різне» вказано, що розглядалося питання відносно заяви [PERSON] про надання земельної ділянки для ведення особистого господарства. У звязку з цим було прийнято відповідне ріщення з приводу надання йому земельної ділянки у приватну власність(ас.27-29, 37, 67-68). Між тим, згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України суд бере до уваги лише належні та допустимі докази. Крім цього, документ стає доказом у справі, коли відповідає одночасно ще й вимогам ст. 59 ЦПК України, тобто є допустимим. Відповідно до п. 2 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 І 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", судам підсудні справи щодо визнання недійсними державних акт про право власності та право постійного користування земельними ділянками і спори пов'язані із земельними правовідносинами розглядаються в позовному провадженні. Статтею 78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 155 ЗК України, зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування земельні ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу (ст.12 ЗК України). Стаття 126 ЗК України (у редакції Закону України від 07.07.2011 року № 3613-УІ) встановила, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Положенням ст.9, ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУ передбачено, що з 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку, при її формуванні, посвідчується на загальних засадах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До 01.01.2013 року, документ, який підтверджував право приватної власності на землю був державний акт. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав ( ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУ). Згідно з підпунктом 34 пункту 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання регулювання земельних відносин. Отже, вирішення питань щодо надання у власність земельних ділянок належить до виключної компетенції територіальної громади в особі місцевих рад. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України (справа 6-57цс13 від 19.06.2013 року) державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 25.06.2014 року(справа № 6-67 цс 14), державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано і дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 116, 118 ЗК України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України ( ст. 19 Конституції України). Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких є припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статті 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глави 27, 33, 34 ЦК України, ст.15 ЦПК України, ст.12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»(ст. 59 п.10) в разі визнання актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України, останні визнаються незаконними в судовому порядку та скасовуються. У звязку з цим, суд приходить до висновку, що оскаржувані [PERSON] рішення слід визнати незаконними, а державну реєстрацію права власності на земельну ділянку від 10.02.2016 року №28166243 [PERSON] - недійсною. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу вимог ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини вказує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бити позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Перший протокол ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року та із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України, як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами, як джерело права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Так, у рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, що сприятиме юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. За змістом статті 256 ЦК право на звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу реалізується з дотриманням строків позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно практики розгляду цивільних справ, висловленої в правовій позиції ВСУ від 25.12.2013 року (справа№6-94 цс 13), зазначено, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право та суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивача, а також зясувати у чому полягає порушення їхніх законних прав. Судом не встановлено підстав для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки в судовому засіданні позивачем [PERSON] по справі не наведено причин поважності його пропуску. Суд приходить до висновку, що позовна давність на безпідставні вимоги не поширюється, а тому у зустрічному позові слід відмовити саме у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. А тому суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийщов до висновку про часткове задоволення первісного позову [PERSON], а в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити за спливом позовної давності. У відповідності із ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати: за сплату судового збору по справі. На підставі ст.ст. 18, 124 Конституції України, ст.ст. 140, 142, 143, 147, 149-151, 152, 158 ЗК України, ст.ст. 256-257, 267 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: dismissed