Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.11.2015 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір з можливістю перенесення платежу № 1891/5149ВCLKА1К2, за яким банк надав йому /позивачу/ грошові кошти у розмірі 34 680,00 грн. у тимчасове користування на поточні потреби, а він /позивач/ зобовязався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, та комісії за надання та обслуговування кредиту у розмірі 1127 грн., а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати свої зобовязання за даним договором у повному обсязі на строк кредитування 28 платіжних періодів. Позивач вважає, що при укладенні зазначеного кредитного договору були порушені його права, як споживача, визначені нормами, зокрема, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема - орієнтовну сукупну вартість кредиту. Зазначає у позові, що працівники банку з умовами кредитування його належним чином не ознайомлювали, оформлення даного кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він, не читав, у звязку з дрібним шрифтом тексту, але підписав, сподіваючись на добросовісність працівників банку, тому вважає, що відповідач скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Таким чином, виконання вимоги ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в їх сукупності є обовязком банку, визначеним законом, що в свою чергу є істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Всупереч вимогам п.п. 2.4, 2.5, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту позивач не отримував довідку чи повідомлення як окремого документу з інформацією, про що не ставив підпис. Також ця інформація не доводилася в усній формі. Крім того, договір містить умови щодо комісії за обслуговування кредиту, що суперечить чинному законодавству, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача). Спірний договір містить безліч умов та регулюються законодавством з якими позивач ніколи в житті не зустрічався, він не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. Відповідачі порушили норми встановлені ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки в банку пояснили, що якщо позичальник не погодиться на послуги з добровільного страхування, то кредит не отримає. Умови кредитного договору, щодо послуг страхування із навязаною відповідачем страховою компанією є несправедливими (в розумінні п.2 ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Позивач також посилався на невідповідність умов договору про третейський розгляд спорів сторін договору вимогам ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, а саме, що третейські суди не можуть розглядати справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого п.6.1 Кредитного договору не відповідає ч.1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а тому з підстав передбачених ч.1 ст.215 КЦ України такий пункт договору є недійсним та є всі підстави визнати зазначений кредитний договір недійсним в цілому. В судове засідання позивач не зявився. Представником позивача до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи за їх відсутності.. Представники відповідачів у судове засідання повторно не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача ПАТ "Платинум Банк" направив до суду письмові заперечення проти позову. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на наступне. До підписання кредитного договору позивач в повній мірі був ознайомлений з усією інформацією, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» в письмовому вигляді, що наявна у заяві/анкеті, від 02.11.2015 р. про що позивач поставив свій підпис та зазначив, що «підписання цієї заяви/анкети підтверджує, що з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети для якої кредит може бути використаний, варіанти повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту, форми та видів його забезпечення тощо, а також з орієнтованою сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуги страхування тощо), ознайомлений і ця інформація надана мені в письмовій формі». Крім того, в Додатку № 1 до Кредитного договору, викладено графік повернення кредиту, який містить детальну інформацію про суму кредиту, термін користування кредитом, а також детально розрахована сума платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту (щомісячний платіж), та проценти за користування кредитом у відповідності до умов визначених оскаржуваним договором. Також, позивач ознайомлений з інформацією після прикінцевих положень, що визначені в розділі 7 кредитного договору та погодив її, а саме: «підписанням цього договору засвідчую, що з умовами споживчого кредитування банку ознайомлений та зобовязуюсь виконувати. Крім того засвідчую, що зміст ст.ст. 6, 627, 207 ЦК України мені розяснено, із зразками підписів уповноважених осіб сторін ознайомлений та надає згоду щодо такої письмової форми цього договору». Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п.3.1) встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням та обслуговування і погашення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо, що і було зроблено в оскаржуваному кредитному договорі та жодним чином не порушило права позивача, як споживача фінансових послуг. Дослідивши вимоги та заперечення сторін, письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.11.2015 року між позивачем, ПАТ «Платинум Банк», ПАТ "Ренесанс Життя" укладено кредитний договір № 1891/5149ВCLKА1К2, за яким банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 34680,00 грн. у тимчасове користування на поточні потреби, а позивач зобовязався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, та комісії за надання та обслуговування кредиту у розмірі 1127 грн., а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати свої зобовязання за даним договором у повному обсязі, у строк 28 платіжних періодів. ПАТ "Ренесанс Життя" за умовами розділу 4 договору є страховиком майнових інтересів ПАТ «Платинум Банк», які повязані з життям, здоровям, працездатністю позичальника, який є застрахованою особою (а.с.11-12). Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що спірний кредитний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки перед його укладенням працівники банку не ознайомили його належним чином з істотними умовами цього договору, натомість спонукали до швидшого підписання даного договору. Позивач стверджує, що підписав договір не читаючи, а згодом виявив, що зміст договору порушує норми чинного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З наданого тексту договору вбачається, що п. 6.1 встановлено порядок вирішення спорів (третейське застереження), згідно якого всі спори, розбіжності та вимоги які виникають при виконанні даного договору чи у звязку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони також домовились про порядок визначення складу суду. Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладання кредитного договору [PERSON] України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі № 1891/5149BCLKA1K2 від 02.11.2015 р., укладеного між ПАТ "Платинум Банк", ПАТ "Ренесанс Життя" та [PERSON] було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обовязковим для судів України. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки третейське застереження не впливає на зміст інших зобовязань за кредитним договором, які можуть бути виконані сторонами незалежно від дійсності такої умови договору, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. В задоволенні позовних вимог про визнання спірного договору повністю недійсним суд відмовляє, з наступних підстав. Відповідно до абз. 12 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. З матеріалів справи вбачається, що договір та всі додатки до нього надруковано єдиним розміром шрифту. Памятка клієнту , що містить повну інформацію про додаткові витрати позичальника, які повязані з отриманням та обслуговуванням кредиту, виготовлена шрифтом, що є більшим, ніж використаний в тексті договору (а.с. 13). Наданими доказами (зокрема, заявою-анкетою за підписом позичальника [PERSON], вищезазначеною памяткою, додатком №1 до договору) спростовуються посилання позивача на нібито ненадання повної інформації про умови кредитування та його сукупну вартість. Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин примусу до укладання договору, монопольного становища позикодавця або страховика, що виключало би вільне волевиявлення позичальника під час укладання договору. Фізична нездатність позивача ознайомитись зі змістом договору через розмір використаного шрифту також не доведена позивачем. Наявність обставин, які позивачем сприймались як перешкода для ознайомлення з текстом, включаючи відсутність необхідних знань для розуміння спеціальних термінів або норм чинного законодавства, могли бути підставою для відмови від укладання договору або залучення позичальником для консультацій на власний розсуд будь-яких осіб, яким він довіряє. Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальновідомий принцип диспозитивності цивільно-правових угод є підставою для висновку, що позивач мав можливість відмовитись від укладання кредитного договору. Послуги банківського кредитування в Україні є настільки поширеними, що виключають сумнів у можливості обрати альтернативного позичальника. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право споживача (позичальника) протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Таким чином, законом передбачено достатній строк для ознайомлення зі змістом кредитного договору та оцінки його умов, з можливістю відмови від укладеного договору без надмірних негативних економічних наслідків для позичальника. Позивач не скористався таким правом, а звернувся до суду через значний проміжок часу після отримання кредитних коштів, якими розпорядився на власний розсуд. Умови спірного договору як у частині надання кредиту, так і в частині страхування позичальника не є такими, що створюють дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. За таких обставин, підстави для визнання їх несправедливості відсутні. Посилання позивача на неправомірність включення до умов кредитного договору положень про сплату комісії на користь банку за обслуговування кредиту є необґрунтованим, оскільки викладені у п. 1.2, 2.4 спірного договору умови про сплату комісії не суперечать чинному законодавству. Така комісія не є винагородою за вчинення дій на власну користь, оскільки взагалі не повязана безпосередньо з будь-якими діями банку, а є окремою додатковою формою оплати послуги з надання кредиту, тобто послуги наданої позичальнику. Включення до тексту кредитного договору умов про страхування життя та здоровя позичальника також не суперечить чинному законодавству. Доказів на підтвердження відсутності вільної згоди позивача на такі умови або обмежень у виборі контрагентів, суду не надано. Відповідач звільнений від сплати судового збору в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки визнавши п. 6.1 спірного договору недійсним суд частково задовольняє позовні вимоги немайнового характеру, судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: partial