Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

В серпні 2014 року в Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом до [PERSON], ПАТ ПАТ «ПУМБ», третя особа - відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, про звільнення майна з під арешту, накладеного 23.05.2014 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, при примусовому виконанні на нерухоме майно - житловий будинок в [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що 19 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №MRIPGK04000026 на суму 222 393,70 грн. У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений договір іпотеки від 19.09.2006 року, предметом яких є житловий будинок, загальною площею 63,7 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS]. На предмет іпотеки накладено заборону відчуження. Однак, 23.05.2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, при примусовому виконанні накладено арешт на вказане майно, що є предметом іпотеки. На думку позивача накладення арешту на спірне майно порушує їх права як іпотекодержателя, і не відповідає вимогам законодавства. Ураховуючи викладене, позивач просив задовольнити позов та звільнити з під арешту вказане нерухоме майно. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідачі ПАТ «ПУМБ» позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень ДВС України знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя №2-390/2010 від 03.03.2011 року про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості у сумі 10 514 504,22 грн. Посилаючись на положенняст.60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 397 ЦК України, зазначає, що позивач не є власником або законним володільцем спірного об'єкта нерухомого майна, у зв'язку із чим обраний спосіб захисту не відповідає тим правовідносинам, що склалися між сторонами по справі. Також вказує на ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», за якою стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням відповідача та доводам позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк», виходячи із наступного. 19.09.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №MRIPGK04000026, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування грошові кошти в сумі 222393,70 гривень. , а також у розмірі 20 393,70 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (пункт 1.1. кредитного договору). (а.с.5). 19.09.2006 року, у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Позивачем та [PERSON] укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок, загальною площею 63,7 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS]. (ас.9-12). 23.05.2014 року державним відділом примусовго виконання рішень Державної виконавчої служби України накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 63,7 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказаний арешт будинку складено при примусовому виконанні виконавчого листа N 2-390/2010, виданого 03 березня 2011 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя, про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], ТОВ «Гріг» на користь ПАТ «Донгорбанк» суми боргу у розмірі 10 514 504 грн. 22 коп. (а.с.13-15). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 1. ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право застави (іпотеки) у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло з 19.09.2006 року, разом з тим арешт на спірне майно був накладений пізніше - 23.05.2014 р. За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження"). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження"). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 1 квітня 2013 року. Подібна правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 09.04.2014р. по справі №6-13цс14, яка в силу ч.2 статті214, ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосуванні при розгляді подібних справ всіма судами України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Проте з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем були не дотримані наведені вимоги закону і проводилося звернення стягнення (накладення арешту) на предмет іпотеки в порядку примусового виконання за виконавчими документами для задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателеми, та у порушення передбаченого частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" і частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Також при накладені арешту на предмет іпотеки не враховано приписи ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 N 1255-IV, якою визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (ч. 1). Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: 1) якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження (пункт 1 частини 3 ст. 23). Таким чином, аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження. Згідно з частиною 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. За умовами пункту 1.1. кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» надає кредит у розмірі 202 000,00 грн. та 20 393,70 грн. на сплату страхових платежів. Саме ці грошові зобов'язання та їх своєчасне виконання, разом із сплатою відсотків, пені та інших, передбачених договором платежів, забезпечені за договором іпотеки (п.2 договору іпотеки). При цьому пунктом 11 договору іпотеки визначено, що вартість предмета іпотеки складає 205 874,00 грн. Таким чином, вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, що також є обставиною, яка в силу ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно. Крім того, частиною 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Натомість державний виконавець наведеної вимоги закону не виконав та не повідомив заставодержателя - позивача та необхідну йому інформацію. Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, тому накладення арешту на предмет обтяження є перепоною для реалізації банком предмета іпотеки, що є порушенням майнових прав і інтересів банку. Обставин, які передбачені ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено. За таких обставин справи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» у необхідності звільнення з під арешту майна, яке знаходиться в іпотеці, є законним та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved