Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, [PERSON], із позовною заявою Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, індексації, моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те що, він працював в Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні з 27.11.1992 р. Але у зв'язку з проведенням АТО на території Луганської області (у тому числі у м. Стаханові) та відповідно до Постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595 та наказу командира загону від 13.11.2014 року №131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ» робітники були переміщені за новою адресою підприємства: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197 та з 01.12.2014 року позивач був змушений переїхати до м. Лисичанськ та приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем роботи. Згідно до наказу № 71-к від 05.01.2015 року позивач був звільнений за ст. 39 КЗпП України за власним бажанням з виходом на пенсію. При звільнені відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за серпень, жовтень, листопад та грудень 2014 року в сумі 24369,07 грн. У зв'язку з викладеним позивач просить стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на його користь заробітну плату за період з серпня 2014 р. по 31 грудня 2014 р. в сумі 24369,07 грн.; моральну шкоду у сумі 2000 грн.; індексацію споживчих цін у сумі 11956,20грн. Відповідач, надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що під час проведення АТО відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014року «Про затвердження рішення РНБО від 13.04.2014року «Про невідкладні заходи щодо подолання антитерористичної загрози і збереження цілісності України» адміністративна будівля з територією, де розміщувався штаб 2 ВГРЗ були захоплені незаконними збройними формуваннями так званої ЛНР і до теперішнього часу перебуває під їх контролем. 07.11.2014 року було проведено державну перереєстрацію 2 ВГРЗ за новою юридичною адресою: м. Лисичанськ, вул. ім. В.Сосюри,197. Позивач в день звільнення 31.12.2014 року не працював та до 2 ВГРЗ за розрахунком не звертався оскільки до м. Лисичанська не переїздив і до виконання трудових обов'язків за новим місцем розташування не приступив. Враховуючи викладене відповідач проти позову заперечував. Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою зазначеною в позовній заяві, як адреса для листування, у позовній заяві зазначив про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Відповідач, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених в запереченнях наданих до суду. Крім того, зазначив, що доказів не отримання заробітної плати позивач не надав. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON], який працює командиром взводу Другого воєнізованого гірничорятувального загону пояснив, що він як командир взводу у грудні 2014 року складав графік чергувань особового складу і прізвища позивача не зустрічав. Йому відомо, що під час проведення антитерористичної операції у грудні 2014 року до них з м. Стаханов переїхали працівники, проте [PERSON] не приступив до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. В.Сосюри (Свердлова), 197, ні у грудні 2014 року ні в подальшому. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON], який працює командиром взводу Другого воєнізованого гірничорятувального загону, пояснив, що він знає позивача особисто, вони зустрічалися при здачі звітів , при ліквідації аварії на шахті, проте у грудні 2014 року він його на роботі не бачив. Крім того, він як командир взводу о сьомої ранку проводить розвід (збір особового складу для проведення перевірки незаконно відсутніх), а потім о сьомій вечора перекличку, отже він не міг не помітити того, що позивач був присутнім на роботі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Як вбачається з копії наказу від 26.11.1992 року № 137-К, [PERSON] прийнятий на роботу до 2-го воєнізованого гірничорятувального загону на посаду респіраторника. 09.10.2009 року між 2-м воєнізованим гірничорятувальним загоном та [PERSON] укладено строковий трудовий договір термін дії якого - з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року, про що свідчить копія відповідного контракту № 237 від 09.10.2009 року. До зазначеного контракту, а саме до п. 20 «Термін дії та інші умови контракту», вносились зміни, востаннє - 22.10.2013 року, строк дії контракту був встановлений з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, про що свідчать копії додаткових угод, укладених між 2-м воєнізованим гірничорятувальним загоном та [PERSON]. 05 січня 2015 року [PERSON], командир оперативного взводу звільнений за власним бажанням (вихід на пенсію) за ст. 39 КЗпП України, про що свідчить копія наказу від 05.01.2015 року № 71-К. Зміни щодо місця знаходження юридичної особи Другого воєнізованого гірничорятувального загону, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру. Згідно копії наказу від 13.11.2014 року №131 про зміну юридичної адреси та переміщення робітників Другого воєнізованого гірничорятувального загону, робітникам наказано приступити до виконання своїх обов'язків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197 з 01.12.2014 року. Як вбачається з копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців юридична адреса Другого воєнізованого гірничорятувального загону: 93106, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Свердлова, б. 197. Згідно виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 вбачається що, в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном [PERSON] була нарахована сума заробітку для нарахування пенсії, а саме за: серпень 2014 року - 8290,23 грн., вересень - 8309,72 грн., жовтень - 8396,34 грн., листопад - 8446,28 грн., грудень - 3233,58 грн. та сплачені страхові внески. Проте, в позовній заяві позивач просить стягнутинараховану та не виплачену відповідачем заробітну плату за серпень - грудень 2014 року у наступних розмірах: серпень - 3922,62 грн.; вересень - 3629,49 грн.; жовтень - 7058,71 грн.; листопад - 7101,30 грн.; грудень - 2656,95 грн. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд розглядає справу саме в межах заявлених позовних вимог та вказаних сум. Як вбачається з інформації, наданої ГУ ДФС у Луганській області № 10822/1209-1302 від 21.11.2016 року, згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів», [PERSON] нарахована заробітна плата за період: листопад 2014 року у сумі 8446,28 грн.; грудень 2014 року 3233,58 грн.(звіти надавалися засобами телекомунікаційного зв'язку). Відповідач в ході розгляду справи заперечував проти позову, в обґрунтування заперечень посилався на наступне. Згідно копії наказу від 17.06.2015 року № 61, печатка відділу кадрів 2-го воєнізованого гірничорятувального загону є недійсною, документи засвідчені печаткою відділу кадрів 2-го воєнізованого гірничорятувального загону є не дійсними. Щодо посилань представника відповідача в обґрунтування того, що накази на нарахування заробітної плати за оскаржуваний період видавались та завірялись працівником відділу кадрів [PERSON] та є недійсними, суд не приймає до уваги, оскільки наказ про те що вважати документи які засвідчені печатками відділу кадрів Другого воєнізованого гірничорятувального загону та підписані [PERSON] або іншими особами, був складений 17.06.2015 року, та був чинний саме з моменту видання вказаного наказу, отже з 17.06.2017 року, в той час як події які слугувати підставою для звернення з даним позовом сталися у серпні-грудні 2014 року. Крім того, відповідно до повідомлення командира Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 22.11.2016 року № 654, відповідач не має можливості надати до суду інформацію про наявність заборгованості із заробітної плати перед [PERSON] за період з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.58 ЦПК України) Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.( ст. 59 ЦПК України). В судовому засіданні показами свідків, що не суперечать один одному, [PERSON] та [PERSON], які працюють у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні командирами взводів у м. Лисичанську, підтверджено, що у грудні 2014 року позивач не працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні який знаходиться у м. Лисичанську. Вказані докази не викликають сумніву у їх достовірності та належності, отже суд вважає доказаним факт того, що позивач не приступив до виконання службових обов'язків у грудні 2014 року, отже і не підлягає стягненню нарахована заробітна плата за вказаний період. Щодо наданого для огляду в судовому засіданні журналу прийому передачі чергувань за 2014 рік, суд не приймає до уваги вказаний документ як належний та допустимий доказ, оскільки вказаний журнал містить вирвані аркуші, незавірений печаткою та не пронумерований, крім того, там містяться тільки перше, друге, третє грудня 2014 року, а не весь грудень 2014 року. Проте, судом враховується, те що відомості стосовно позивача про те, що він разом з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном перемістився до м. Лисичанська та став там до роботи у грудні 2014 року позивачем не надано. Стосовно належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини щодо нарахування позивачу в період з серпня 2014 року по листопад 2014 року заробітної плати, так і її розмір зазначений у виписці форми ОК-5 наданої УПФУ в м. Лисичанську, відповідачем суду надано не було. Доказів, що підтверджують факт переведення на картку позивача заробітної плати за оскаржуваний період або сплату заробітної плати готівкою під особистий підпис у відомості, відповідачем до суду не надано. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини Кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1ст. 115 КЗпП України,ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно п. 3 Тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11. 2014 року, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі судом враховано виписку з відомостей про застраховану особу форми ОК-5, в якій зазначені суми нарахованої заробітної плати та суми відрахувань за оскаржуваний період. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі позивача за період з серпня 2014 року по листопад 2014 року у розмірі 21712,12 грн. підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача індексації споживчих цін у сумі 11956,20 грн., суд зазначає. Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 2ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про працю працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. З позовними вимогами про стягнення компенсації втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати і моральної шкоди позивач звернувся 30.09.2016 року, тим самим не пропустив строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, тому що відповідач фактично з ним не розрахувався до теперішнього часу. Згідно зі ст.34 Закону України "Про оплату праці", "Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати", затвердженим Постановою КМУ від 20.12.1997р.№ 1427,"Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженим Постановою КМУ від 21.02.2001р. № 159, - суми не донарахованого щомісячного відшкодування шкоди підлягають індексації в зв'язку з підвищенням цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у випадку затримки на один і більш календарних місяців виплати грошових доходів. Відповідно до п.3 вказаного Положення сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Згідно п.4 зазначеного Положення у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Будь-яких доказів того, що така компенсація була нарахована під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем не надано. Позивачем проведений розрахунок компенсації по недоплаті заробітної плати, яка виникла за період з серпня 2014року по грудень 2014року, який складає 11956,20 грн. Оскільки судовим розглядом встановлено, що позивач не приступив до виконання трудових обов'язків у грудні 2014 року, тому не підлягає стягненню в цій частині заробітна плата, а отже і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексації споживчих цін підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 10949,22 коп., тобто без урахування суми індексації за грудень 2014 року. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи держаної влади тимчасово не здійснюють або здійснюються не в повному обсязі свої повноваження» місто Стаханов Луганської області є містом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Відповідно до статей 47,116 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що проведення розрахунку в день звільнення було унеможливлено тим, що позивач не здійснив переміщення разом з установою з непідконтрольної Україні території. Дійсно, в день звільнення відповідач не мав можливості виплатити позивачу нараховані у зв'язку із звільненням суми та здійснити нарахування належних позивачу сум, оскільки необхідні для цього документи залишились в м. Стаханові. В даному випадку встановлено, що не проведення розрахунку з позивачем не є наслідком винної поведінки відповідача, який з об'єктивних, незалежних від нього причин не мав можливості здійснити такий розрахунок та виплату, а тому відсутні правові підстави для покладання на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Обставинами непереборної сили є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період серпень - листопад 2014 року у сумі 21712, 12 грн. та стягненню з Другого воєнізованого гірничорятувального загону компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 10949,22 грн. підлягає задоволенню, а в іншій частині суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Оскільки при зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги позивача задоволені частково, тому у відповідності до статті 88 ЦПК України з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 545,41 грн.

Outcome: partial