Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач,звернувся в суд з позовом до відповідачки з зазначених підстав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та надали відповідні пояснення на підтримання позову. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися в повному обсязі та надали відповідні пояснення на заперечення позову. Вислухавши пояснення сторін по справі,свідків,дослідивши матеріали справи,оцінивши зібрані по справі докази та обставини в їх сукупності,суд приходить до наступного. Судом встановлено,що19 лютого 2013 року Апеляційним судом Житомирської області у справі №0620/135/12, за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання факту прийняття спадщини, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок та договору дарування житлового будинку за апеляційними скаргами сторін у справі на Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2012 року прийнято рішення: - апеляційну скаргу [PERSON] відхилити; - апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково: - Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2012 року скасувати в частині зустрічного позову [PERSON] та ухвалено в цій частині нове рішення: - встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] року; - визнано частково незаконним рішення виконавчого комітету Лутівської сільської ради №3 від 18.01.1989 року про оформлення права власності на житлові будинки в 1/6 частині житлового будинку [ADDRESS]; - визнано частково недійсним свідоцтво №269 на право особистої власності на жилий будинок з надвірними спорудами, видане 14.02.1989 року виконавчим комітетом Лутівської сільської ради на ім"я [PERSON] в 1/6 частині будинку; - визнано частково недійсним договір дарування,укладений 19.10.1995 року,за яким [PERSON] подарувала житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] в 1/6 частині цього будинку; - визнано незаконним рішення виконавчого комітету Лутівської сільської ради №106 від 22.12.1999 року про зміни в землекористуванні в частині пере-дачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для обслуговування будинку площею 0,15 га в 1/6 частині цієї земельної ділянки; - визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЖТ 21-140065,виданий Лутівською сільською радою [PERSON] 29.06.2000 року в 1/6 частині земельної ділянки для обслуговування житлового будинку [ADDRESS]; - визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] та на 1/6 частину земельної ділянки для обслуго-вування будинку за цією адресою. Вищезгадане судове рішення набуло законної сили 19 лютого 2013 року та не оскаржувалося у касаційному порядку. Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено,що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зокрема,рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2013 року у справі №0620/135/12 було встановлено наступні обставини. Судом встановлено,що [PERSON] та [PERSON],перебуваючи в зареєстрованому шлюбі,спільно,на свої кошти побудували житловий будинок [ADDRESS] та підтверджено те,що зборами уповноважених колгоспу ім. Кірова с.Лутівка Радомишльського району від 7 травня 1963 року(протокол №4),[PERSON] було виділено під будівництво будинку присадибну земельну ділянку розміром 0,30 га. З протоколу №24 засідання членів правління колгоспу ім.Кірова с. Лутівка від 30 серпня 1965 року вбачається, що [PERSON] згідно його заяви видано позику для закінчення будівництва будинку в рахунок трудоднів в розмірі 300 руб. З виписки погосподарської книги №5,особові рахунки [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] Лутівської с/ради вбачається,що будинок за [ADDRESS] відносився до суспільної групи господарства за 1967 рік - колгоспники;з 1968 по 1979р.р. - робітники; з 1980 по 1990р.р.- колгоспники,з 1991 по 1995 р.р. - робітники. З інформації згаданої погосподарської книги Лутівської сільської ради за 1977,1978,1979 роки,особовий рахунок [NUMBER] підтверджується, що станом на 1979 рік спірне домогосподарство відносилось до суспільної групи робітники, у ньому проживали та до нього відносилися: [PERSON],[PERSON] та [PERSON]. З інформації зазначеної погосподарської книги,а також довідки Лутівської сільської ради №48 від 23.01.2012 року вбачається, що в спірному будинку у вказаний період проживала постійно дружина померлого [PERSON],який помер [INFO] року у віці 49 років за місцем свого проживання - [PERSON],а дочка - [PERSON] була тимчасово відсутня в період з 02.06.1978р. по 08.07.1979р.,син - [PERSON] - тимчасово відсутній з 03.08.1979р. Відповідно з 30 березня 1979 року відкрилась спадщина після смерті батька позивача - [PERSON],на 1/2 частину будинку в [ADDRESS] Згаданим вище Рішенням Суд апеляційної інстанції визнав [PERSON],[PERSON] та [PERSON] такими, що прийняли в рівних частинах спадщину після смерті [PERSON] по 1/6 кожен ід.частини будинку в [ADDRESS]. Таким чином, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2013 року у справі №0620/135/12 було встановлено наступні суттєві обставини: з 1980 включно по 1990 роки житловий будинок в [ADDRESS] відносився до суспільної групи колгоспники і в цьому будинку постійно проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а успадкована після смерті [PERSON] частка кожного з цих осіб становила по 1/6 ід.частині будинку. У 1989 році [PERSON] оформила на себе право власності на весь житловий будинок [ADDRESS] (що вбачається із рішення Лутівської сільської ради народних депутатів №3 від 18.01.1989 року та свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок №269 від 14.02.1989 року),а в жовтні 1995 року подарувала цей будинок за договором дарування [PERSON] (що вбачається із договору дарування від 19 жовтня 1995 року), таким чином незаконно позбавила [PERSON] права власності на майно, що також було встановлено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2013 року у справі №0620/135/12. Відповідно до діючого в період 1971-1991 років законодавства (стаття 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року) колгоспний двір являвся сімейно-трудовим об"єднанням осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Члени колгоспу, члени колгоспного двору приймали участь в громадському господарстві колгоспу і отримували в ньому основні доходи, а також спільно вели особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. У відповідності до вимог ст.112 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року),який був чинним на момент спірних правовідносин,тобто станом на 1989 рік визначено,що майно може належати на праві спільної власності, серед іншого, двом чи кільком громадянам. Статтею 113 ЦК УРСР було передбачено,що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників. Згідно вимог ч.1 ст.120 ЦК УРСР визнаається, що майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Статтею 48 ЦК УРСР було передбачено,що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам Закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою. Постановою Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснено судам, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а)право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б)розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. З виписки погосподарських книг Лутівської с/ради вбачається,що у 1991 році членами колгоспного двору [ADDRESS] були - [PERSON] - голова двору та [PERSON]. З цих же погосподарських книг Лутівської сільської ради по будинку [ADDRESS] за період з 1980 року по 1990 рік включно,вбачається,що [PERSON] була головою цього двору і дане домоволодіння відносилось до суспільної групи колгоспники,тобто за місцем роботи голови двору в колгоспі ім.Кірова Радомишльського району Житомирської області. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 серпня 2011 року у справі №6-20046-св11 (копія додається) закріплена судова практика про те,що відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР від 12 травня 1985 року, та до п. 20 "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів", затверджених Постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), в рядку "суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське господарство; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Тобто станом на 1989 рік(що також встановлено рішенням апеляційного суду)- [PERSON],[PERSON] та [PERSON] належали на праві власності кожному по 1/6 частині будинку та земельної ділянки при будинку [ADDRESS] - в порядку спадкування після смерті [PERSON], а станом на 15.04.1991 року [PERSON] та [PERSON] мали б належати на праві власності кожному по 1/4 частині будинку та земельної ділянки при будинку [ADDRESS], - як членам колгоспного двору. Цивільне законодавство України визначає загальне правило набуття права власності - це підстави,не заборонені законом, не встановлюючи виключний перелік таких підстав. Крім того, законодавством встановлена презумпція правомірності набуття права власності - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стосовно майна, яке є предметом спору, відсутні будь-які заборони чи обтяження, з огляду на це суд вважає, що визнання права власності за позивачем не порушує прав чи інтересів будь яких інших осіб. У зв'язку із зазначеним суд приходить до висновку про те,що підлягають до задоволення позовні вимог позивача про визнання частково недійсними рішення та правовстановлюючі документи,як такі, що порушують право позивача на його частку власності у спадковому домоволодіння,що розташоване по [ADDRESS] На підставі викладеного,

Outcome: approved