Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду 15.03.2018 року з вищезгаданим позовом, в уточненій редакції якого просить надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, Держави-міста Ватикан, Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, Грецької Республіки, Республіки Грузія, Естонської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Мальдівської Республіки, Республіки Мальта, Королівства Марокко, Князівства Монако, Королівства Нідерландів, Об'єднаних Арабських Еміратів, Республіки Польща, Португальської Республіки, Російської Федерації, Республіки Сербія, Республіки Сінгапур, Словацької Республіки, Республіки Словенії, Сполучених Штатів Америки, Королівства Таїланд, Турецької Республіки, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Республіки Хорватія, Чеської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівства Швеція, Автономної Республіки Крим) та оформлення проїзного документу її дитини [PERSON] [INFO], у супроводі матері без згоди батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцяти років з обов'язковим поверненням після кожної поїздки. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач з відповідачем перебувала з 17.11.2007 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 07.05.2013 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO], яка мешкає разом із матір'ю. Позивач має намір з метою забезпечення повноцінного розвитку та відпочинку виїжджати з дитиною за кордон , проте відповідач такого дозволу не надає, у зв'язку з чим вона звернулася до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (довіреність від 27.02.2018 року)/а.с.16/ подав заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнив період на який просить надати дозвіл на виїзд за кордон - з 20 липня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, з обов'язковим поверненням після кожної поїздки, тривалість якої не повинна перевищувати одного місяця. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений рекомендованим листом, про причину неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, та якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. З огляду на вказані обставини суд вважає за доцільне провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку представленим доказам у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували з 17.11.2007 року в шлюбі, який розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 07.05.2013 року /а.с.9,10/. Рішення не оскаржено, набрало законної сили 17.05.2013 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO] /а.с.11/. Відповідач не надає позивачу дозвіл на виїзд дочки за кордон у супроводі матері, що ним не спростовано. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі із застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за загальним правилом відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої\~Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). В позовній заяві позивач зазначає поїздку до визначених країн(Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, Держави-міста Ватикан, Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, Грецької Республіки, Республіки Грузія, Естонської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Мальдівської Республіки, Республіки Мальта, Королівства Марокко, Князівства Монако, Королівства Нідерландів, Об'єднаних Арабських Еміратів, Республіки Польща, Португальської Республіки, Російської Федерації, Республіки Сербія, Республіки Сінгапур, Словацької Республіки, Республіки Словенії, Сполучених Штатів Америки, Королівства Таїланд, Турецької Республіки, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Республіки Хорватія, Чеської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівства Швеція, Автономної Республіки Крим) та період часу - з 20 липня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Проте, враховуючи, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, перелік країн та строк виїзду за кордон мають бути скорочені. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що виїзд малолітньої дітей [PERSON] [INFO] у супроводі матері без згоди батька за межі України є необхідним з метою гармонійного, духовного, морального, соціального розвитку і відповідатиме найкращим інтересам дітей, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню, з визначенням країни для відвідування - Республіка Болгарія та строк дозволу з 20 липня 2019 року до 20 вересня 2019 року (включно). На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial