Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, Синельниківського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, третя особа: Слєсарєва Яна Едуардівна про відшкодування шкоди завданої незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, в обґрунтування якого зазначила наступне. В березні 2015 року позивачем було подано заяву про кримінальне правопорушення та пояснення до Синельниківського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, щодо нанесення їй тілесних пошкоджень, що супроводжувались фізичним болем в вересні 2012 року. Так, заявник повідомив, що 22 вересня 2012 року об 23 год. 30 хв. в приміщенні Кафе «Тет-А-Тет», яке знаходиться адресою: м. Синельникове, вул. Миру 37-б, де вона виконувала обов`язки адміністратора закладу, згідно внутрішнього наказу № 21 від 20.08.2012 року, підійшовши до одного із столиків, за яким відпочивала компанія молодих людей, серед яких [PERSON] , [PERSON] , та які перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння, зробивши зауваження останнім, щодо заборони принесення та розпиття своїх спиртних напоїв у даному закладі, почула на свою адресу погрози та нецензурну лайку з боку [PERSON] . Після чого, [PERSON] бризнула [PERSON] в очі аерозольною сумішшю, чим спричинила їй фізичний задух, кашель, сльозотечу, в результаті чого, у неї погіршився зір, що підтверджується висновком СМЕ. Згідно заяви [PERSON] - 24 березня 2015 р. було розпочато досудове розслідування, відомості внесено до ЄРДР за №12015040390000573 за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ст. 126 КК України, з якою остання не погоджувалась, та клопотала про здійснення перекваліфікації даного злочину на ст. 125 КК України, у задоволенні якого, неодноразово слідчим було відмовлено. Позивач вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке тривало п`ять років, та в якому змінювались слідчі, проведено неефективно, всупереч очевидності обставин кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, слідчий допускав протиправну бездіяльність, зокрема, розглядав несвоєчасно клопотання потерпілого та не проводив необхідні слідчі (розшукові) дії. Також ухвалою слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду від 29.10.2019 року встановлено процесуальний строк в 1 (один) місяць для проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015040390000573 від 24 березня 2015 року за попередньою кваліфікацією ст.126 КК України. В подальшому, 29 листопада 2019 року слідчим Слєсарєвою Я.Е. кримінальне провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, яке перекваліфіковане на ч. 2 ст. 125 КК України - закрито відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. Позивач зазначив, що слідчий безпідставно закрив кримінальне провадження, досудове розслідування було неефективним, а його розумні строки в рази перевищено, справу закрито без результатно через фактичну бездіяльність та халатність правоохоронних органів. Посилаючись на зазначені обставини, позивач наполягає на тому, що внаслідок, неефективного досудового розслідування та порушення органом досудового розслідування норм чинного законодавства, їй було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у наступному: позивач витратив свій час і зусилля для оскарження протиправних рішень і бездіяльності органу досудового розслідування, отримання самостійно інформації про хід досудового розслідування шляхом надсилання численних клопотань, внаслідок чого, тривалий час порушився нормальний ритм її життя. Позивач постійно відчуває душевні страждання, сильний емоційний стрес, підвищений тиск, головний біль, через те, що незважаючи на численні зусилля, які потерпіла докладала для встановлення обставин злочину, орган досудового розслідування протягом п`яти років - ігнорував свої обов`язки, допускаючи протиправну поведінку по відношенню до потерпілої. Також, за фактом нанесення тілесних ушкодженням за наслідком якого було порушено кримінальне провадження, позивачу завдано, тілесні ушкодження у формі хімічного опіку слизової та повік обох очей з явищами в посттравматичному періоді гострого кон`юнктивіту обох очей з переходом у хронічну стадію, що потребувало витрат на лікування та наслідки яких лишились в неї на все життя. Крім того, з 2015 року позивач зареєстрована та проживає у м. Дніпро, віддаленість до місця здійснення досудового розслідування становить 40 км., щонайменше раз на місяць, інколи частіше, впродовж 5 років вона приїжджала до ВП, витрачала свій час щоб дістатися до міста Синельникове, який займав цілий день і змушував її брати відпустку за свій рахунок з місця роботи. Завдану моральну шкоду протиправними діями органу досудового розслідування, позивач оцінює у 25 000 гривень, яку просить стягнути у судовому порядку з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України. До початку судового засідання позивач [PERSON] надала суду заяву, якою просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та розгляд справи здійснювати без її участі. Представником прокуратури Дніпропетровської області Деркач І. надано суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги позивача [PERSON] є безпідставними, не підтвердженими та допустими доказами, які задоволенню не підлягають. Факт тривалого проведення досудового розслідування кримінального провадження та його закриття, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Лише не згода позивачки з прийнятими працівниками правоохоронних органів процесуальними рішеннями, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди в межах відповідного цивільного провадження. Також, процесуальні рішення, на які посилається позивачка, є механізмом реалізації її прав на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. При цьому, матеріали кримінального провадження не містять рішень слідчого судді про визнання протиправною бездіяльності органу досудового розслідування ( а.с. 98-100). До початку судового засідання відповідач ГУНП в Дніпропетровській області в особі представника Грановського М. надав заяву про розгляд даної справи без їх участі. Також до суду надіслано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено належними доказами факту завдання їй моральної шкоди посадовими особами ГУНП в Дніпропетровській області під час проведення досудового розслідування, не зазначено в чому вона полягала, з чого позивач виходив, визначаючи її розмір, в тому числі, відсутні докази протиправності поведінки осіб органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Посилаючись на положення КПК України, представник відповідача акцентував увагу на тому, що у кримінальному провадженні за заявою позивача органом досудового розслідування було проведено всі передбачені законом слідчі та процесуальні дії, однак об`єктивної сторони кримінального правопорушення встановлено не було, внаслідок чого кримінальне провадження було закрито. Постанова, щодо закриття кримінального провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року на час звернення позивача з позовом до суду не скасована, а тому є законною, а матеріали кримінального провадження не містять рішень слідчого судді про визнання протиправною бездіяльності органу досудового розслідування (10-112). До початку судового засідання начальником відділення СВ Синельниківського ВП ГУНП В Дніпропетровській області Слєсарєвою Я.Е. надано суду заяву, якою остання просить розглядати справи без її участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи встановлено, що Синельниківським відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області 24.03.2015 за № 12015040390000573 внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, та розпочато досудове розслідування ( а.с.10). Судом проаналізовано та взято уваги надані документи, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме: витяг з ЄРДР кримінального провадження №12015040390000573 від 24.03.2015 року; висновок СМЕ від 30.05.2015 року; клопотання про перекваліфікацію від 05.02.2016 року; клопотання про залучення письмових доказів від 04.06.2015 року; клопотання від 07.02.2016 року повідомлення про задоволення клопотання від 08.02.2016 року; постанова про відмову у задоволенні клопотання від 08.02.2016 року; клопотання від 05.04.2016 року; повідомлення про задоволення клопотання від 07.04.2016 року; клопотання від 04.04.2017 року; клопотання від 26.07.2018 року; клопотання від 27.07.2018 року; скарга на ім`я [PERSON] від 27.07.2018 року з підтвердженням направлення, клопотання від 27.07.2018 року; скарга на ім`я [PERSON] від 20.06.2018 року; клопотання про перекваліфікацію кримінального провадження від 22.02.2019 року; постанова про відмову у задоволенні клопотання від 25.02.2019 року; скарга в порядку ст.308 КПК від 22.02.2019 року; відповідь за підписом [PERSON] від 26.02.2019 року; скарга в порядку ст.308 КПК від 24.05.2019 року; відповідь за підписом [PERSON] від 13.06.2019 року; клопотання про встановлення строку проведення процесуальних дій від 03.09.2019 року; ухвала про задоволення клопотання від 29.10.2019 року; клопотання про перекваліфікацію від 24.05.2019 року; постанова про відмову в задоволенні клопотання від 29.05.2019 року. З зазначених документів вбачається що в період з 24.03.2015 року по 29.11.2019 року відбувалось досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №12015040390000573 від 24.03.2015 року за заявою [PERSON] та у якому, слідчими були проведені відповідні слідчі (розшукові) дії. Також, позивачем [PERSON] на підтвердження погіршення свого стану здоров`я, спричиненого бездіяльністю органами досудового розслідування, надано суду, медичні довідки та витяги з амбулаторної картки пацієнта, відповідно до яких, остання зверталась до лікарів за медичною допомогою, із скаргами на хімічний опік очей, гіпертонію, головний біль, пришвидшене серцебиття ( а.с. 66,67,68,69). 29 листопада 2019 року слідчим Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Слєсарєвою Я.Е. кримінальне провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, яке перекваліфіковане на ч. 2 ст. 125 КК України - закрито відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення ( а.с.64). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначила про спричинення їй моральної шкоди бездіяльністю органу досудового розслідування, внаслідок тривалого, неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, у якому не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, не відновлено її порушених прав як потерпілої і жодна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності. Слідчий допускав протиправну бездіяльність, зокрема, розглядав несвоєчасно клопотання потерпілої та не виконував їх, не проводив всі необхідні слідчі (розшукові) дії для засування обставин справи. Позивач протягом п`яти років ініціювала проведення слідчих дій, намагалася довести обставини, за яких вона зазнала тілесних ушкоджень. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 56 Конституції України забезпечено кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Право на відшкодування шкоди за рахунок держави встановлено ст. 56 Конституції України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Вищезазначеними положеннями Закону визначено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та випадків виникнення у громадянина права на її відшкодування. Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. В обґрунтування допущення органом досудового розслідування бездіяльності позивач зазначив, що, під час досудового розслідування вона, як потерпіла у кримінальному провадженні, не викликалася слідчим для проведення слідчих дій, подані нею клопотання про проведення процесуальних дій розглядалися, але не виконувались. Всупереч вжитим потерпілою заходам щодо активного сприяння досудового розслідування, надані нею докази слідчим не були враховані, про підозру будь-яким особам не повідомлялось, обвинувальні акти до суду не направлялись, а кримінальне провадження закрито постановою слідчого від 24 березня 2015 року, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. З матеріалів справи вбачається, що постанова слідчого Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Слєсарєвої Я.Е. 29 листопада 2019 року про закриття кримінального провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не оскаржувалась. Позивач вважає незаконною таку бездіяльність органу досудового розслідування, внаслідок чого вона зазнала моральної шкоди, яку оцінює у 25 000 гривень. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 1167 ЦПК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, згідно за змістом пункту 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Статтею 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом з тим, матеріали позову не містять обґрунтованих даних, з яких виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, і суду не надано доказів причино - наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю органу досудового розслідування та моральними стражданнями позивача. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем обґрунтовано бездіяльністю слідчих Національної поліції, прокурора, яка полягала у тривалому неефективному досудовому розслідувані, внаслідок якого винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності. Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо встановлення факту бездіяльності органу досудового розслідування, оскільки матеріали кримінального провадження не містять рішень слідчого судді про визнання протиправною бездіяльності органу досудового розслідування. Бездіяльність органу досудового розслідування, щодо закриття кримінального провадження, на яку посилалася позивачка є предметом оскарження в прядку ст. 303 КПК України під час досудового розслідування, а у разі реалізації свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження це не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду у складі Цивільного касаційного суду від 20.05.2020 року у справі № 337/3375/17, у якій зазначено, що факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії (розглянути заяви, надати можливість ознайомитись з матеріалами досудового розслідування, розглянути клопотання та повідомити заявника про результати розгляду), не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті1173 ЦК України. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З врахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння їй саме відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано, з чого вона виходила, визначаючи розмір заподіяної їй шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів завдання моральної шкоди діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed