Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТКБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 333 960,11 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 10.01.2008 рокуміж банком та відповідачембув укладений кредитний договір №DN81AR30040261, на підставі якого банк зобов'язавсянадати відповідачу кредит в сумі 85 102,25грн.на строк до 09.01.2013 року, а відповідач зобов'язався щомісячно здійснювати платежі на погашення кредиту,сплачувати проценти та комісійну винагороду за користування кредитом (надалі - Кредитний договір). Банк надав відповідачу кредит у зазначеному вище розмірі, однак останній в порушення взятих на себе зобов'язань своєчасно не сплачував кредит,проценти та комісійну винагороду за користування кредитом, в результаті чого станом на06.11.2013 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 333 960,11грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 81 629,38грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 33 749,15грн.,заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 19 573,46 грн., пені у розмірі 199 008,12 грн.Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яким просить визнати незаконним збільшення з 01.02.2009 року процентної ставки за кредитним договором. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає наступне. Протягом періоду дії кредитного договору [PERSON] були виконані всі його вимоги, а саме: підписано договір застави, предмет застави застраховано, кредитні кошти використано за цільовим призначенням (купівля автомобіля), надано до банку відповідні документи, щомісяця здійснювалися відповідні платежі. У лютому 2009 року в односторонньому порядку ПАТ КБ «Приватбанк» було підвищено процентну ставку за користування кредитом з 9,6% річних до 21% річних. Згідно до умов п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за користування кредитом, однак Законом України«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року, який набрав чинності 09.01.2009 року, ЦК України було доповнено ст. 1056-1, згідно якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. [PERSON] вважає підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом незаконним відповідно до ст.ст. 1056-1 ч. 3,4 ст. ст. 203. 215, 216 ЦК України, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».Крім того, відповідно до ст. 651 ЦК України зміни до договору вносяться лише за згодою сторін. Незаконність рішення банку із збільшення процентної ставки можна виявити також при аналізі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Закріплене в договорі право банку змінювати процентну ставку містить у собі явно дискримінаційну умову щодо [PERSON] як споживача. Відповідно ця умова суперечить принципу добросовісності та має наслідком явний та істотний дисбаланс договірних прав за кредитним договором. В свою чергу, всупереч ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, листів на адресу позивача направлено не було (у листі зазначена інша адреса), відсутня її згода на зміну розміру процентів, а з листа який є в матеріалах справи не вбачається конкретних обставин, що змусили відповідача вчинити підвищення процентної ставки за кредитним договором до 21 % річних. Таким чином, умова п. 2.3.1 кредитного договору про право банку збільшувати розмір процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною з 01.02.2009 року і не створює для сторін цієї угоди ніяких юридичних наслідків, а тому процентна ставка за кредитним договором повинна залишатися без змін до повного виконання всіх умов обома сторонами договору. ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути суму заборгованості за кредитом у розмірі 81 629,38 грн., але відповідно до квитанцій [PERSON] сплатила банку платежі на загальну суму 37 350,00 грн., крім того банком не підтверджено, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 105 713, 50 грн. Щодо заборгованості по процентам, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання, то відповідно до незаконного підвищення процентної ставки та невідповідності суми кредиту ця вимога не підлягає задоволенню, в зв'язку із вищенаведеними аргументами. Крім того, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У кредитному договорі встановлено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу. А відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами з 10 по 14 числа кожного місяця початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником зобов'язання. Отже, аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. [PERSON] вважає, що банком пропущений строк позовної давності для звернення до суду, який визначений ч. 2 ст. 258 ЦК України у стягненні штрафу (неустойки) за кредитним договором, з кінцевим терміном його дії 01 січня 2013 року, оскільки право на позов у кредитора виникло з моменту порушення боржником строку внесення чергового платежу, з часу якого до пред'явлення позову річний строк збіг.Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З цих підстав [PERSON] просить в задоволенні первісного позову відмовити. Представником ПАТ КБ «Приватбанк» надано письмові заперечення на зустрічний позов, в яких зазначається наступне. Між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 105 713,50 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 09.01.2013 року. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами має умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. [PERSON] зі свого боку погодилася з такими умовами договору підписавши кредитний договір особисто. Зміни умов договору в частині процентної ставки були закладені ще спочатку, тобто [PERSON] до підписання кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами. А саме, відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку: -при зміні кон'юнктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Під час укладення кредитного договору [PERSON] надала свою згоду на те, що банк має право збільшувати розмір процентної ставки за кредитом. Відповідно до суті взаємовідносин банку та позичальника при підвищенні процентної ставки по кредиту ця згода є вичерпним обсягом волевиявлення останнього (передбаченого законодавством зовнішнього вияву волі дієздатного суб'єкта права, який тягне за собою юридичні наслідки), необхідним для вчинення згодом цього правочину банком. Ні договором між сторонами, ні законодавством не вимагається щоб банк при збільшенні розміру процентної ставки по кредиту приймав до уваги думку позичальника. З огляду на вищезазначений пункт договору, на зміну розміру процентної ставки по кредиту можуть впливати декілька чинників. При настанні одного з них (або декількох одразу) банк має право змінити ставку.Отже, листом, який направлявся на адресу [PERSON], було направлено повідомлення про збільшення процентної ставки за вищезазначеним кредитним договором, а саме з 9,60% на 21,00% річних починаючи з 01.02.2009року, а в разі незгоди з такими змінами умов договору їй було запропоновано погашення заборгованості за тілом кредиту за старою процентною ставкою, тобто за ставкою 9,60%.Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.З моменту укладення договору [PERSON] виконувала всі його умови. Таким чином, прийнявши на себе всі зобов'язання та виконуючи їх [PERSON] визнала всі умови договору, оскільки будь-яких вимог чи пропозицій до банку змінити умови договору в тій чи іншій частині не надходило. З 30.04.2008 року змінилася облікова ставка Національного банку України, що підтверджується Постановою Правління Національного банку України № 107 від 21.04.2008 р. "Про регулювання грошово-кредитного ринку". Згідно з цією постановою облікова ставка з 30.04.2008 р. встановлюється в розмірі 12% річних. Отже, внаслідок зміни облікової ставки Національного банку України у банка виникло право збільшити процентну ставку по кредиту, однак банком цього зроблено не було. Друга обставина, це зміна курсу долара США до гривні у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладання кредитного договору. Розмір середньозважених ставок по кредитам банків України у відповідній валюті отримуємо з офіційного інтернет сайту Статистичного бюлетеню НБУ (електронне видання) httр://www.bаnk.gov.ua/Statist/еl_bull.htm, який містить основні соціально-економічні показники, показники грошово-кредитної політики Національного банку України, дані з грошово-кредитної статистики, підготовлені відповідно до міжнародних стандартів та з урахуванням стандартів Європейської системи центральних банків, а також дані про фінансові ринки, обмінні курси та окремі дані про інші депозитні корпорації (банки). Середньозважена ставка по кредитам станом на 06.07.2007 р. складала 13,9 %, станом на 05.01.2009р. - 29%, тобто кількість пунктів, на які збільшилась середньозважена ставка - 15,1 пункт. Цим обґрунтовується підвищення розміру процентної ставки за користування кредитом з 9,60% до 21,00% річних.Дані підрахунки наведені за деякими з чинників, які впливають на підвищення процентної ставки згідно договору - "середньозважена ставка по кредитам".Тобто мали місце декілька обставин, що слугували підставою для збільшення процентної ставки за кредитним договором. Пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 № 168 (далі - Правила) встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.При цьому, зміни процентних ставок за кредитом відбувалися не внаслідок волевиявлення однієї із сторін, а через збільшення облікової ставки НБУ та зміни середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ).Отже, ініціювання банком підвищення процентних ставок за кредитами відбулося у відповідності до вимог ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Правил, а саме у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, шо процентна ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну процентної ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитором письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни, що саме і було зроблено з боку банку, але раніше ніж передбачено договором. [PERSON] свідомо не скористалася запропонованими банком пільговими умовами і, не зважаючи на обґрунтованість зміни процентної ставки, подала позов до суду, враховуючи лише власні інтереси та не зважаючи на негативний вплив всесвітньої економічної кризи на світову економіку та на банківську систему України зокрема. Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. За законом, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України). Відповідно до ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність -це майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Разом з тим, Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року № 661-VI (надалі - Закон №661-VI) регулює питання не відповідальності осіб, а правовідносини, пов'язані з платою за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тому Закон № 661-VI, який набрав законної сили 09.01.2009 року, в частині внесення змін до ЦК Україну (ст. 1056-1) не може регулювати відносини, які виникли до моменту набрання чинності цим законом.Оскільки право банку збільшити процентну ставку за кредитом шляхом надсилання відповідного повідомлення було реалізовано до набрання чинності Законом №661-VI, то банк діяв відповідно до умов укладеного договору та врамках чинного законодавства України. Також представник ПАТ КБ «Приватбанк» звертає увагу на той факт, що [PERSON] фактично погодилася з таким підвищенням процентної ставки за кредитом шляхом своєчасної оплати тіла кредиту та процентів за новою ставкою. Такої ж думки і Верховний Суд України, який в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин (2009-2010 р.р.) від 07.10.2010 року зазначає наступне: "... Необхідно також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком про зміну процентної ставки в контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, а саме: а) якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і угоду укладеною, враховуючи п.п. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції..."Отже, немає істотних підстав говорити про те, що [PERSON] не була згодна з підвищенням процентної ставки. Зміни умов договору в частині процентної ставки були закладені ще спочатку, тобто [PERSON] до підписання кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами.Банк свідомо включив до кредитного договору п. 2.3.1, який передбачає право водносторонньому порядку змінювати умови договору та підвищувати процентнуставку, цілком зрозуміло, тому що без включення цього пункту до кредитного договору банк ні в якомуразі не надав би кредитні кошти позичальнику. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, свій позов підтримав. [PERSON] та її представникв судове засідання не з'явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, зустрічний позов підтримали, проти первісного позову заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити частково, а зустрічний позов задовольнити повністю, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Судом встановлено, що 10.01.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №DN81AR30040261, на підставі якого банк надав[PERSON] кредит в сумі 85 102,25 грн. на строк до 09.01.2013 року, а остання взяла на себе зобов'язання щомісячно сплачувати платежі в сумі 2 222,54 грн., які включають в себе суму на погашення заборгованості по кредиту, проценти у розмірі 9,60% річних, комісію (а.с.6-8). Надання кредиту саме в сумі 85 102,25 грн. підтверджується як самою позовною заявою, так і наданим ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунком, в якому сальдо на початок періоду складає саме вказану суму (а.с.3-5).До того ж, надання кредиту в такій сумі не заперечується і [PERSON], оскілька остання у своєму зустрічному позові не погоджується лише із сумою кредиту у розмірі 105 713,50 грн. Надання ж кредиту в більшому розмірі ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено належними і допустимими доказами. Тому суд вважає встановленим суму наданого кредиту в розмірі 85 102,25 грн. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку суд вбачає, а [PERSON] не заперечується той факт, що починаючи з квітня 2009 року остання припинила здійснювати будь-які платежі за кредитним договором, що є порушенням його умов щодо внесення щомісячних платежів (п.п. 2.2.2, 2.2.3, 3.1, 7.1 кредитного договору). За розрахунком ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 06.11.2013 року за [PERSON] рахується заборгованість по кредиту в сумі 333 960,11 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 81 629,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 33 749,15 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 19 573,46 грн., пені у розмірі 199 008,12 грн. В зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Умовами кредитного договорупередбачено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) та щомісячно сплачувати проценти та комісію за користування кредитом.Тобто встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути весь борг частинами,і право банку вважається порушеним з моменту невнесення позичальником кожного чергового платежу. Тому і початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами з 10 по 14 число кожного місяця початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником зобов'язання. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в Постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-169цс14. Таким чином, оскільки внесення платежів за кредитним договором було припинено з квітня 2009 року, то право банку на звернення до суду за стягненням цього щомісячного платежу виникло 15.04.2009 року і строк позовної давності за цією вимогою повинен був спливти 15.04.2012 року. З матеріалів справи суд вбачає, що 11.11.2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN81AR30040261 від 10.01.2008 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.09.2011р., зміненим ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.12.2011 року, в задоволенні позовних вимог банку було відмовлено. Так, відповідно до ч. 2,3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання пребіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання преребігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тому, оскільки поданням вказаного позову було перервано строк позовної давності за вимогами, які виникли до його подання, то з листопада 2009 року відлік строку позовної давності за цими вимогами починається заново, а час що минув - не враховується. Позов у розглядуваній справі подано ПАТ КБ «Приватбанк» 19.11.2013 року. Отже, строком позовної давності охоплюється період, коли право на позовщодо щомісячних платежів виникло починаючи з 19.11.2010 року. Вимоги, право на позов за якими виникло раніше, задоволенню не підлягають через сплив строку позовної давності,про що заявляє відповідач [PERSON] Оскільки умовами кредитного договору передбачено внесення платежів з 10 по 14 число кожного місяця, то в листопаді 2010 року право на позов в банку виникло 15.11.2010 року, тобто поза строком позовної давності і вимоги про стягнення платежу, який повинен бути внесений в листопаді 2010 року, також не підлягають задоволенню. Отже період, який охоплюється строком позовної давності за щомісячними платежами, складає 36 місяців - з грудня 2010 року по листопад 2013 року. У відповідності до вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливла і до додаткової вимоги, а саме до стягненняпені за прострочення внесення щомісячних платежів до вказаного періоду. Враховуючи зафіксовану у п. 7.1 кредитного договору суму щомісячного платежу у розмірі 2 222,54 грн., яка включає в себе суму погашення заборгованості по кредиту, проценти у розмірі 9,60% річних такомісію, загальна сума заборгованості за вказаний період складає 80 011,44 грн. (36 Х 2 222,54 грн.). Аналізуючи матеріали справи суд приходить до висновку, що загалом за період з 11.02.2008 року по 13.03.2009 року на погашення заборгованості за кредитом [PERSON] було внесено платежів на суму 33 843,94 грн. Доводи [PERSON] про те, що нею були сплачені банку платежі на загальну суму 37 350,00 грн. не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом слід задовольнити в розмірі різниці між загальною сумою заборгованості за вказаний період та сумою внесених платежів, а саме 46 167,50 грн. (80 011,44 грн. - 33 843,94 грн.). Відповідно до п.п. 4.1, 7.4 кредитного договору, у разі прострочення позичальником строку сплати платежів за кредитним договором позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не менше 1 гривні. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 258 ЦК України строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки становить один рік. Отже, строком позовної давності охоплюється період, коли право на позов щодо пені виникло починаючи з 19.11.2012 року. Вимоги, право на позов за якими виникло раніше, задоволенню не підлягають через сплив строку позовної давності, про що заявляє відповідач [PERSON] У той же час, з наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку суд вбачає, що сума пені визначена з урахуванням наростаючого підсумку заборгованості за весь період з дати укладення кредитного договору та за підвищеною процентною ставкою за користування кредитом. Цей розрахунок включає в себе також нараховану заборгованість за кредитом, процентами, комісією і пенею за період поза строком позовної давності щодо основного зобов'язання з внесення щомісячних платежів, що є необгрунтованим. Враховуючи наведене, суд не вважає за можливе задовольнити вимоги про стягнення пені через відсутність належного розрахунку суми пені з урахуванням наведених обставин. Тому у позові в цій частині слід відмовити. Суд звертає увагу на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором надавши відповідні докази (розрахунки тощо). Крім того, вирішуючи справу за первісними позовними вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» і задовольняючи їх частковосуд враховує наступне. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку суд вбачає, що з моменту укладення кредитного договору і до лютого 2009 року [PERSON] сплачувала проценти за кредитом у розмірі 9,6% річних, а 13.02.2009 року та 13.03.2009 року проценти були сплачені із розрахунку 21,0% річних у розмірі 805,21 грн. та 1 166,58 грн. відповідно. Починаючи з квітня 2009 року [PERSON] платежі за кредитним договором не сплачувала як вона пояснює через неправомірне підвищення банком процентів. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в своїх поясненнях зазначає, що банком було правомірно з лютого 2009 року підвищено процентну ставку за кредитом, оскільки таке право банку передбачено п. 2.3.1 кредитного договору, а Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12.12.2008 року № 661-VI набрав чинності до реалізації банком свого права на збільшення процентної ставки шляхом надсилання відповідного повідомлення на адресу [PERSON] Пункт 2.3.1 кредитного договору передбачає право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку: - при зміні кон'юнктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Законом України від 12.12.2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", Цивільний кодекс України було доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Вказаний Закон набрав чинності 10.01.2009 року. Отже, виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності діїв часі законів та інших нормативно-правових актів (ст. 58), всі рішення банку щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак матеріали справи не містять, а ПАТ КБ «Приватбанк» не надано належних і допустимих доказів того, що рішення банку про підвищення процентної ставки за кредитним договором було прийнято уповноваженим на це органом управління банку до 10.01.2009 року. Наданий ПАТ КБ «Приватбанк» лист від 25.12.2008 року лист про збільшення банком з 01.02.2009 року процентної ставки за кредитним договоромдля [PERSON] судом не приймається до уваги, оскільки вказаний лист було направлено не за адресою місця проживання чи реєстрації [PERSON], яка зазначена в паспорті та в кредитному договорі ([ADDRESS]), а до с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.10,11). Це також підтверджується поясненнями [PERSON] про неотримання нею повідомлення банку про підвищення процентної ставки за користування кредитом з 9,6% до 21,0%. За таких обставин зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним збільшення ПАТ КБ «Приватбанк» з 01.02.2009 рокупроцентної ставки за користування кредитом підлягають задоволенню. При цьому, не заслуговують на увагу доводи представника ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що [PERSON] фактично погодилася з підвищенням процентної ставки за кредитом шляхом оплати процентів за новою ставкою 13.02.2009 року та 13.03.2009 року. Матеріали справи свідчать про те, що сума загального платежу, сплачена в зазначені дати, була аналогічною до тих сум, які вносились [PERSON] до підвищення процентів (наприклад 14.01.2009р., 12.12.2008 р.). Збільшення розміру погашених процентів за платежами 13.02.2009 року та 13.03.2009 року, як це видно з наданого розрахунку, пояснюється тим, що загальний щомісячний платіж розподілявся спочатку на погашення процентів, комісій, штрафів, винагород банку, а решта - напогашення суми кредиту. Вказана умова передбачена п. 3.3 кредитного договору. Тобто погашення процентів у збільшеному розмірі було здійснено за рахунок зменшення суми погашення тіла кредиту. Вказане спростовує вищезазначені доводи ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог. Тому,з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 461,53 грн., а з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial