Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 12.08.2015 р., позивач зазначив, що з січня 2013 року, він проживав однією сім'єю зі своєю тіткою, [PERSON], [INFO], у квартирі [ADDRESS]. Зазначена квартира розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку, складається з однієї житлової кімнати розміром - 17,6 кв.м., та підсобним приміщень (загальна площа зазначеної квартири - 31,6 кв.м.), та належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Вільногірська, в особі відповідача, Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. 20.08.2013 року [PERSON] уклала договір найму вищезазначеного житлового приміщення № 7153 з третьою особою, Комунальним підприємством «Жилсервіс» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, до цього у неї був договір найму на це саме житло від 03.02.1986 року. [INFO], [PERSON] - померла. Під час свого життя, 26.12.2013 року, [PERSON] склала на його ім'я заповіт, у якому зробила розпорядження відносно всього свого майна на час смерті. Після смерті [PERSON], він, вважаючи, що [PERSON] за життя приватизувала вищевказану квартиру, звертався до органу нотаріату, та до Вільногірського міського суду, стосовно визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування, однак, його вимоги були відхилені, оскільки з'ясувалося, що [PERSON] спірну квартиру за свого життя не приватизувала. У свою чергу, він вважає, що за життя [PERSON] був членом її сім'ї, спільно з [PERSON] користувався спірною квартирою, тобто постійно проживав у ній, що у свою чергу є підставою для визнання за ним права користування спірною квартирою і після смерті [PERSON], приймаючи до уваги наступне. Згідно правової позиції висловленої у постанові ВСУ від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Відсутність у нього реєстрації місця проживання у спірній квартирі не може бути підставою відмови йому у його праві користування спірною квартирою, приймаючи до уваги, що пункт 15 постанови Пленуму ВСУ від 01.10.1996 р. N. 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", яким встановлено, що - При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації (прописки) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, згідно ч.2. ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "Мак Кенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.04 р. в справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Доказами правомірності його позову є: договір найма спірного житла, заповіт на його ім'я, свідоцтво про смерть [PERSON], показання свідків, про виклик яких він надасть окрему заяву, та інше. Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Відповідно до п. п. 3,4,5,6 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, ціну позову щодо вимог майнового характеру, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. За змістом зазначеної норми, саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. ЦПК не вимагає від позивача правового обґрунтування позову (посилання на норму права, яка регулює спірні правовідносини). Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9 - З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту... Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6- 20цс11.

Outcome: dismissed