Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

В грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРІНТ» (т.3 а.с. 45), звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 03.10.2019 (т.3 а.с.161-162), просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №014/5550/85/134710 від 09.06.2008 р. в розмірі 125 423,08 дол. США (сто двадцять п`ять тисяч чотириста двадцять три долари США 08 центів). В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 09.06.2008 було укладено кредитний договір №014/5550/85/134710, за яким банк зобов`язався надати кредит в сумі 157 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язалася отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором. В результаті автоматизованого розподілу 09.16.2016 вказана справа була передана судді Сингаївському О.П., який ухвалою від 03.01.2017 відкрив у ній провадження та призначив судове засідання. 10.05.2016 [PERSON] подала зустрічну позовну заяву (т.1 а.с. 104-111), відповідно до якої, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.07.2017 (т.1 а.с. 190-195), просила суд визнати недійсним кредитний договір, визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 21.07.2008 р. та Додаткову угоду №1 від 02.03.2009 до Кредитного договору №014/5550/85/134720 від 09.06.2008, зобов`язати АТ «Райффайзен Банк Аваль» повернути позивачу за зустрічним позовом у натурі все, що вона виплатила ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на виконання кредитного договору, а саме: 168 290,95 доларів США, що становить 1 775 760,73 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ на дні погашення, а в свою чергу, [PERSON] повертає ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 157 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 792 850,00 грн., надані їй ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на порушення банком ст. 99 Конституції України щодо надання кредиту позичальнику в іноземній валюті, а не в українській гривні (т. 1 а.с. 105), порушення вимог абз.3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - банком неправомірно стягнуто з позичальника комісію за видачу кредитних коштів (т.1 а.с. 107), зобов`язання позичальника здійснити страхування іпотечного майна (т. 1 а.с. 107), ненадання можливості позичальнику вносити зміни чи пропонувати свої істотні умови кредитного договору (т.2 а.с. 6), ненадання позичальнику інформації, у відповідності до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», примушування отримати кредит в доларах США, ненадання інформації про валютні ризики (т.2 а.с. 7-8), введення Банком в оману позичальника при укладення кредитного договору (т. 2 а.с. 9), підписання Кредитного договору позичальником під впливом помилки (т. 2 а.с. 10). Протокольною ухвалою суду від 10.05.2017 зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом (т.1 а.с.124-125). В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові та додаткових поясненнях, що знаходяться в матеріалах справи; зустрічний позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість з підстав, зазначених в запереченнях, що містяться в матеріалах справи, а також просив застосувати строк позовної давності до вимог зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом первісний позов не визнав, посилаючись на відсутність доказів отримання кредитних коштів позичальником, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Окрім того, 27.02.2020 представником позивача за зустрічним позовом подано заяву про зміну підстав позову (т. 3 а.с. 245-252), згідно якої просив суд змінити підставу позову та відмовити у задоволені первісних позовних вимог, оскільки [PERSON] не отримувала кредитні кошти, оскільки відсутній її підпис на заяві про видачу готівки від 09.06.2008. Суд заслухав думку учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідив обставини справи та ухвалив відмовити в задоволені заяви про зміни підстав позову у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. 19.01.2018 протокольною ухвалою суду постановлено закінчити підготовче засідання та перейти до розгляду позовних вимог по суті заявлених позовів. Відповідач [PERSON] проти закінчення підготовчого засідання не заперечувала (т.2 а.с.13-15). Враховуючи положення ч. 3 ст. 49 ЦПК України, після закінчення підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті, зміна підстав позову не допускається, за таких умов заяву про зміну предмету позову, подану представником відповідача за первісним позовом задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх за наявними у справі письмовими доказами, суд задовольняє первісний позов повністю та відмовляє в задоволені зустрічного позову в повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.06.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та громадянкою України [PERSON] укладено кредитний договір №014/5550/85/134720, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов кредитного договору та тарифів банку, а також виконати інші обов`язки, визначені кредитним договором (п. 2.1 кредитного договору) (т.1 а.с. 114-118). Відповідно до п.6.1 вказаного кредитного договору надання кредиту здійснюється у безготівковій формі шляхом переказу (зарахування) всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника. Умови відкриття, ведення та закриття поточного рахунку, тарифи та всі суми коштів, які позичальник має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашення визначаються договором про відкриття та ведення банківського рахунку, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником. Пунктом 6.2 кредитного договору сторони погодили, що Банк зобов`язаний надати позичальнику кредит шляхом здійснення переказу суми кредиту в строки та порядку, визначеними п.1.1.5 кредитного договору, але не раніше набуття сили договорами забезпечення, передбаченими п. 1.1.3. договору та надання позичальником доказів набуття чинності договорами страхування, передбаченими п .1.1.3. цього договору та договорами забезпечення. Пунктом 1.1.8. сторони погодили відкриття позичкового рахунку для обліку заборгованості позичальника за кредитом №223386125, а п.1.1.9. кредитного договору - передбачили відкриття поточного рахунку для погашення заборгованості та нарахованими процентами і комісіями по кредиту № [NUMBER] в ЖОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» МФО 380805. Згідно п.1.2. кредитного договору сторони домовились, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, що розраховуються на основі процентної ставки, розмір якої може змінюватися на умовах цього договору, на дату укладення цього договору розмір процентної ставки складає 13,25% річних. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів (додаток 1до цього договору). Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування. Судом встановлено, що 09.06.2008 грошові кошти в розмірі 157 000,00 дол. США (еквівалент 761 607,00 грн.) були перераховані з позичкового рахунку, відкритого на підставі п. 1.1.8 кредитного договору, на поточний рахунок позичальника [PERSON] , відкритий на підставі п. 1.1.9 кредитного договору. Ці обставини підтверджуються копією меморіального ордеру №0EYJ5065 від 09.06.2008 року (т. 1 а.с. 147). Факт перерахування грошових коштів з позичкового рахунку на поточний підтверджується і випискою з рахунку № [NUMBER] (т.1 а.с. 167), згідно якої 09.06.2008 року грошові кошти в розмірі 157 000,00 дол. США були перераховані з позичкового рахунку позичальника на поточний. Окрім того, матеріали справи містять документи, подані та засвідчені [PERSON] , в яких містяться квитанції про погашення заборгованості за кредитом, звернення [PERSON] до банку з пропозицією проведення реструктуризації заборгованості за кредитом та прохання зараховувати сплачені грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту (т.1 а.с. 203-218), що також підтверджує факт отримання позичальником грошових коштів за кредитним договором. 21.07.2008 між банком та позичальником укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/5550/85/134720, за умовами якої сторони домовилися, що з дня, наступного за днем підписання даної додаткової угоди, процентна ставка за кредитним договором становитиме 12,0% річних. 10.03.2009 між банком та позичальником укладено додаткову угоду №1, за умовами якої сторони домовилися викласти пункт 1.2.1 кредитного договору в новій редакції, а саме: з 10 березня 2009 р. процентна ставка складає 9% річних та діє до 10.03.2010 р. З 11 березня 2010 р. процентна ставка за користування кредитом встановлюється на попередньому рівні та складає 12% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 09.06.2008 між банком та [PERSON] укладено договір поруки №014/5550/85/134720, за умовами якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору №014/5550/85/134720 від 09.06.2008, а саме: повернути кредит в розмірі 157 000,00 дол. США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню штрафи) в розмірі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі (т.1 а.с. 39). Пунктом 1.3. кредитного договору сторони погодили, що зобов`язання поручителя перед банком є безумовним і для їх виконання дотримання ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та кредитним договором - не потребують. Відповідно до п. 2.1. договору поруки сторони погодили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Судом встановлено, що зобов`язання позичальника з виконання умов кредитного договору в частині погашення щомісячних платежів належним чином не виконувались, у зв`язку з чим 21.11.2016 року на адресу позичальника та поручителя банком було направлено вимогу/претензію про усунення порушень відповідно до якої банк вимагав достроково сплатити заборгованість за кредитним договором в розмірі 137 316,28 дол. США, проте вимога банку залишилась без виконання (т.1 а.с. 8-12) Відповідно до п. 9.1. кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього договору. Пунктом 9.2. договору передбачено, що кредитор вправі пред`явити позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту у випадку прострочення позичальником більш ніж на 30 календарних днів строків погашення кредиту або порушення цих строків менш ніж на 30 календарних днів, але більше трьох раз протягом останніх дванадцяти місяців. Судом встановлено, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом було здійснено позичальником 11.04.2016 в розмірі 795,61 дол. США, погашення заборгованості за відсотками здійснювалося не в повному об`ємі, станом на дату пред`явлення претензії (31.11.2016) прострочена заборгованість за тілом кредиту складала 2 741,82 дол. США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами складала 4310,81 дол. США. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлене спеціальними нормами і не випливає із суті кредитного договору. Як встановлено ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. ст. 526, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Судом встановлено, що заборгованість [PERSON] по тілу кредиту в розмірі 125 423,08 дол. США підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по рахунку позичальника, висновком експерта №6 від 18.10.2019 у цивільній справі №296/10261/16-ц за результатами проведення судово-економічної експертизи згідно якого заборгованість [PERSON] по тілу кредиту за кредитним договором №014/5550/85/134720 від 09.06.2008 становить 125 423,08 дол. США. Відповідачами не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували розмір заборгованості позичальника за тілом кредиту та не спростовано наданих позивачем доказів. Обов`язок доказування та надання доказів покладено саме на сторону по справі у відповідності до ст. 81 ЦПК України. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 статті 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суда заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 09.08.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладений договір №140/11/215, згідно умов якого Банк зобов`язався передати у власність набувачу ТОВ «ФК «Форінт» права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а набувач прийняти від Банку права вимоги в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги, в т.ч. позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль», заявлені у даній справі суду, та сплатити кредитору їх вартість. За договором №140/11/215 (п.2.3) Банком набувачу відступлені права грошової вимоги на суми основної заборгованості (позики), суми нарахованих відсотків за користування кредитом, суми комісій та суми штрафних санкцій за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором [PERSON] №014/5550/85/134710 від 09.06.2008 (т. 2 а.с. 100-121). У зв`язку з укладенням договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 09.08.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» 09.08.2018 укладений також договір №140/11/216 «відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально», відповідно до якого Банк відступив та передав, а набувач прийняв та набув всіх належних кредитору прав за договорами поруки, що перелічені у додатку №1 до договору, до переліку яких входить і договір поруки №014/5550/85/134720 від 09.06.2008, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором. Відповідно до п.2.6 договору з дати відступлення прав вимоги Банк перестає бути стороною кредитних договорів, зазначених в реєстрі відступлених прав, а ТОВ «ФК «Форінт» стає виключним та єдиним новим кредитором за відповідними кредитними договорами і набуває право вимагати повернення позичальниками сум заборгованості окремо по кожному із кредитних договорів в розмірі станом на дату відступлення прав вимоги, зазначеному в реєстрі відступлених прав вимоги. Право вимоги перейшли до набувача в повному обсязі, безвідзивно. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1. ст. 516 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, внаслідок укладання договору: купівлі-продажу чи міни (ч.3 ст.656 КЦУ), дарування (ч.2.ст.718 ЦКУ), факторингу (глава 73 ЦКУ). Згідно ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. З моменту вступу до процесу новий кредитор набуває всі процесуальні права і обов`язки свого правопопередника, які згідно ст. 514 ЦК України переходять до нього у зобов`язанні від первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Отже, підставою для заміни сторони у справі, тобто процесуальне правонаступництво - є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах у зв`язку з переходом до неї суб`єктивних матеріальних прав. 29.10.2018 протокольною ухвалою суду задоволено заяву банку та здійснено процесуальне правонаступництво, залучено до участі у справі правонаступника АТ «Райффайзен Банк Аваль» - ТОВ «ФК «ФОРІНТ». Таким чином, первісний позов в частині вимог ТОВ «ФК «ФОРІНТ» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення основної суми кредиту ґрунтується на матеріалах справи, підтверджується зібраними у справі доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] про захист прав споживача та визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсним не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. Частинами 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь- якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.11.2018 у справі №577/5321/17, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У ч.3 ст. 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (надалі - «Декрет»), який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства та його норми спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, мають імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використанням іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов`язань або оплати товарів, що придбаваються (абзац другий пункту 1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483). Відповідно до приписів статей 1, 5 Декрету про систему валютного регулювання і валютного контролю надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій, здійснення яких потребує отримання генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно з підпунктом «в» пункту 4 статті 5 зазначеного Декрету у разі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, вони потребують отримання індивідуальної ліцензії. Проте, станом на день видачі кредитних коштів (09.06.2008), законодавством таких меж не встановлено і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у них генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Верховний суд України при розгляді справи №6-1680цс15 постановою від 10.02.2016 зробив наступний висновок «якщо у кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов`язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті». В матеріалах справи (т.1 а.с. 43-47) знаходяться банківська ліцензія та дозвіл на здійснення валютних операцій, відповідно до яких АТ «Райффайзен Банк Аваль» було надано дозвіл на здійснення валютних операцій, в тому числі видачу кредитних коштів в іноземній валюті. За таких обставин доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] про порушення законодавства України при видачі їй кредитних коштів в іноземній валюті не знаходять свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Також не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] щодо порушення банком положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема абз. 3 ст. 11 вказаного закону. Відповідно до статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (ч. 2 ст. 58 Конституції України). Зміни до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було внесено згідно Закону №3795-VI від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2012, N 21, ст.197), саме з цього моменту законодавцем було доповнено статтю 11 відповідним абзацом. Станом на 09.06.2008 (день укладення Кредитного договору) частина 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» діяла в редакції Закону N3161-IV (3161-15) від 01.12.2005, ВВР, 2006, N 7, ст.84), відповідно до положень якої договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Таким чином, посилання [PERSON] на норму матеріального права, яка була прийнята після укладення кредитного договору, не може бути застосовано до спірних правовідносин. Щодо посилання [PERSON] на неправомірність вимог банку в частині обов`язку іпотекодавця укласти договір страхування іпотечного майна, суд вважає дані доводи безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до статті 8 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) Іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов`язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки страхування предмета іпотеки не є обов`язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика. У разі набуття прав за іпотечним договором новим іпотекодержателем він також набуває право вимоги до страховика. Іпотечним договором на іпотекодавця може бути покладений обов`язок здійснити інші види страхування у зв`язку з передачею нерухомого майна в іпотеку. Отже, обов`язок здійснювати страхування іпотечного майна прямо передбачений положеннями Закону України «Про іпотеку», тому доводи [PERSON] в цій частині є безпідставними. Не знаходять свого підтвердження і доводи [PERSON] про порушення банком при укладені кредитного договору положень ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, відповідно до статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону N3161-IV ( 3161-15 ) від 01.12.2005, ВВР, 2006, N 7, ст.84) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. (ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Частиною 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції N 3201-IV ( 3201-15 ) від 15.12.2005, ВВР, 2006, N 13, ст.110) встановлено наступне: фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Як встановлено судом, що перед укладенням кредитного договору [PERSON] подано банку заяву-анкету на отримання кредиту під заставу від 20.05.2008, власноручно підписану [PERSON] ., згідно якої відповідач за первісним позовом засвідчила, що ознайомлена з діючим законодавством, що регламентує відношення банка та клієнта, кредитними умовами: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткову ставку за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги оформлення договору про надання кредиту тощо та валютними ризиками, при отримані кредиту в іноземній валюті. Доказів в спростування подання зазначеної заяви банку [PERSON] суду не надала, підписання та подання такої заяви банку не заперечувала. Таким чином, доводи позивача за зустрічним позовом про ненадання їй інформації, необхідної для прийняття рішення про отримання кредиту не знаходять свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Що стосується інших доводів [PERSON] , зокрема щодо введення її в оману, укладення договору під впливом помилки тощо, суд вважає такі доводи необґрунтованими та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами. Окрім того, при ухвалені рішення про відмову в задоволені зустрічних позовних вимог, судом враховано подану 21.07.2017 та підтриману в судовому засіданні заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 арк. 141). Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Кредитний договір, який [PERSON] просить визнати недійсним було укладено 09 червня 2008 року, що підтверджується матеріалами справи, позовна заява про визнання недійсним Кредитного договору подана [PERSON] 10 травня 2017 року (т.1 арк. 104), тобто через 9 років. Враховуючи, що [PERSON] є стороною Кредитного договору, про факт укладення договору їй було відомо з моменту його укладення, тобто з 09.06.2008, саме з цієї дати починає обліковуватись строк позовної давності, отже останнім днем закінчення строку позовної давності є 09.06.2011. Верховний суд України у постанові по справі №6-152цс14 від 29.10.2014 дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. ВСУ вказує, що норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало відомо про порушення права, покладається на Позивача. Враховуючи, що [PERSON] була обізнана про укладення кредитного договору, його умови та мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення її прав, а, отже, могла звернутися до суду в межах строку загальної позовної давності. Доказів, які б свідчили про наявність підстав для поновлення пропущеного строку, позивач [PERSON] суду не надала. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, виходячи із змісту оскаржуваних договорів, змісту заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд не вбачає підстав, які б свідчили про недійсність оспорюваних договорів (правочинів), а також які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначених договорів.

Outcome: approved