Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Позивач, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що в період 2009-2011 років між ним та відповідачем було укладено договори позики, згідно яких він позичив 37 500, 00 доларів США, про що відповідач надав власноручно написані розписки. Кошти відповідач зобов"язувався повернути не пізніше ніж у строк, визначений у розписках. Зазначає, що відповідач умови договору не виконав і на даний час суму позики не повернув, незважаючи на неодноразові звернення. Вказує, що пропустив строк звернення до суду із даним позовом з поважних причин, оскільки тривалий час перебував на лікуванні, а тому просить його поновити. В зв"язку із наведеним, просив стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договорами позики та судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що дійсно отримав у [PERSON] в борг зазначену суму грошових коштів, про що надав останньому власноручно написані розписки. Однак, вважає, що на момент звернення позивача в суд із даної позовною заявою, спливла позовна давність за правовідносинами позики, а позивачем не подано жодних доказів поважності пропуску її строку. Крім того вважає зобов"язання по договору позики припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки позивач, як власник та директор Фірми "Західтрнассервіс", а також ДП Фірми "Західтранссервіс" Фірми "Кедр" поручився за належне виконання вказаними юридичними особами договорів оренди нежитлових приміщень від 08.09.2009 та 05.10.2010 р. перед ТзОВ "Прикарпат-Дон". На підставві договору відступлення права вимоги (цесії) № 28-1 від 28.03.2011 р. ТзОВ "Прикарпат-Дон" передало йому, відповідачу, права вимоги до ДП Фірми "Західтранссервіс" Фірми "Кедр" в розмірі 456 000 грн. Таким чином його зобов"язання перед [PERSON] щодо повернення позики були припинені взаємним зарахуванням зобов"язань ДП Фірми "Західтранссервіс" Фірми "Кедр" і позивача по сплаті орендних платежів. Однак все ж таки беручи до уваги момент звернення позивачем до суду 27 липня 2018 року, а строк позовної давності по всіх розписках закінчився у липні 2014 року, просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшов наступних висновків. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що згідно власноручно написаних розписок позивач позичив відповідачу грошові кошти : згідно розписки від 06 липня 2009 року - 5 000, 00 доларів США терміном до 12 липня 2009 року, згідно розписки від 25 серпня 2009 року - 5 000, 00 доларів США терміном до 30 вересня 2009 року, згідно розписки від 09 грудня 2009 року - 2 500, 00 доларів США терміном до 01 січня 2010 року, згідно розписки від 25 серпня 2010 року - 20 000, 00 доларів США терміном до 05 вересня 2010 року, згідно розписки від 02 лютого 2011 року - 3 000, 00 доларів США терміном до 02 квітня 2011 року, згідно розписки від 20 травня 2011 року - 2 000, 00 доларів США терміном до 20 липня 2011 року, а в загальній сумі 37 500, 00 доларів США. Договір укладений в письмовій формі, засвідчений підписом відповідача (а.с.4-6). Факт отримання грошових коштів та розмір заборгованості відповідачем не оспорюється, однак ним подана заява про застосування строків позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз положень ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З досліджених судом доказів вбачається, що термін за зобов"язаннями по росписках відповідача закінчився відповідно - 12 липня 2009 року, 30 вересня 2009 року, 01 січня 2010 року, 05 вересня 2010 року, 02 квітня 2011 року та 20 липня 2011 року. Відповідно позовна давність за даними розписками спливла відповідно - 12 липня 2012 року, 30 вересня 2012 року, 01 січня 2013 року, 05 вересня 2013 року, 02 квітня 2014 року та 20 липня 2014 року, а із позовною заявою [PERSON] звернувся 27 липня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Суд не бере до уваги посилання позивача про пропуск строку звернення до суду із позовною заявою, у зв"язку із перебуванням на лікуванні, оскільки ним не подано доказів перебування на стаціонарному лікуванні у період часу коли закінчувався строк звернення з позовом до суду, тобто з липня 2012 року по липень 2014 року. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Початок перебігу строку позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Особа повинна знати про стан своїх майнових прав, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, про те, що [PERSON] звернувся до суду більше ніж через три роки від дня настання строку остаточного повернення позики, внаслідок чого звернення позивача за захистом своїх прав відбулось за межами позовної давності. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, п. 58, від 10.02. 2010 року). Будь-яких інших доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] не надано та судом не встановлено. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності. В силу вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного та ст.ст. 256, 257, 261, 267, 524, 525, 533, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed