Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

08.11.2018 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 19.12.2007 року, в розмірі 114396,22 грн., з яких заборгованість за кредитом 4860,03 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 19.12.2007 по 31.01.2018 в розмірі 109536,19 грн. В обґрунтування пред'явлених вимог вказує, що 19.12.2007 між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено кредитний договір, шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 8300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Змінюючи кредитний ліміт за договором банк керувався п. 3.2, 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до яких позичальник надав згоду на встановлення, зміну кредитного ліміту за рішенням банку та погодився прийняти будь-який кредитний ліміт, встановлений Банком. Пунктом 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, сторони передбачили можливість односторонньої зміни Банком Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Банк свої зобов'язання перед [PERSON] виконав належним чином, надавши кредит в обумовленому розмірі, але відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв'язку з чим у неї сформувалася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку. Також позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь банку судовий збір в розмірі 1762 грн. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, правом на участь в судовому засіданні не скористався, просив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, за відсутності представника банку (а.с. 3, 25-26). Відповідач [PERSON], яка приймала участь у справі через представника - [PERSON] (а.с. 61), будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилася. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. В обґрунтування заперечень вказувала, що оскільки відповідач зробила останній платіж за кредитним договором від 19.12.2007 року - 22.09.2015, то звернувшись до суду лише 08.11.2018 позивач пропустив строк позовної давності, який для кожного щомісячного платежу має обчислюватися з моменту порушення строку його погашення. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому банк заперечив доводи відзиву щодо подання позову поза межами строку позовної давності. В обґрунтування позиції щодо дотримання Банком строку позовної давності посилався на те, що кредит відповідачу видався на платіжну картку, яка в послідуючому перевипускалася. Строк дії останньої випущеної картки за цим кредитним договором сплив в лютому 2016 року, а отже саме з вказаної дати має обчислюватися строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі. Представником відповідача до суду подано заперечення, в якому представник заперечує факт отримання відповідачем [PERSON] перевипущеної платіжної картки зі строком дії до лютого 2016 та посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, просила в задоволенні позову відмовити. 15.03.2019 представник відповідача до суду не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. У зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.12.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило найменування на ПАТ КБ «Приватбанк», а згодом - АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 18-23) та [PERSON], укладено кредитний договір, шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви (а.с. 9), своїм підписом в якій вона підтвердила факт ознайомлення з Умовами та Правилами кредитування, Тарифами банку та Пам'яткою клієнта, які є невід'ємними складовими договору (а.с. 9 зворот). Відповідно до умов вказаного договору, кредитування здійснювалося за умовами кредитування «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 9 зворот). Банк надав позивачу кредит в розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік (1,9% в місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (п. 3.1, п. 5.4 Правил користування платіжною карткою) (а.с. 9, 14-15). Вказані обставини визнані сторонами. Умовами кредитування визначено щомісячний платіж, який включає плату за користування кредитними коштами у звітному періоді, в розмірі - 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с. 52). По суті вказаний договір є договором приєднання в розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, що може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору вцілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, при цьому одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Імперативним приписом ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов'язання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) вимагати їх повернення. Як слідує з анкети-заяви [PERSON], при отриманні кредиту їй видано кредитну картку [NUMBER] (а.с. 9 зворот). З довідки наданої АТ КБ «ПриватБанк» слідує, що строк дії вказаної кредитної картки сплив в грудні 2011 року, після чого [PERSON] видано іншу платіжну картку № [NUMBER] з строком дії до лютого 2016 (а.с. 33). Твердження представника відповідача про те, що відповідач не отримувала вказаної картки зі строком дії до лютого 2016 року, суд розцінює критично, оскільки вказаний факт підтверджується сукупністю доказів, а саме вище вказаною довідкою та розрахунком заборгованості, випискою по рахунку [PERSON], з яких слідує, що з використанням саме картки з номером [NUMBER], протягом 2012- 2015 років [PERSON] знімала готівкові кошти в банкоматах, здійснювала розрахунки за товари, а також здійснила останній платіж на погашення кредиту через банкомат - платіж на суму 1000 грн. 22.09.2015 (а.с. 5-8, 33, 34-50). Відповідно до п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт надав згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і може бути змінено Банком в будь-який момент (а.с. 11-16). На виконання вказаних умов договору кредитний ліміт змінювався Банком, зокрема був збільшений до 8300 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування (а.с. 32). Відповідно до п. 5.3. Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, в тому числі у виписці по Картковому рахунку згідно п. 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що Клієнт приймає нові умови. На виконання вказаного пункту договору банк змінив тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 51), що також підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем та витягом з Тарифів, з яких слідує зміна відсоткової ставки за користування кредитом (а.с. 5-8, 51). Як слідує з розрахунку заборгованості, виписки по рахунку [PERSON], після 01.01.2013 (дати першої зміни відсоткової ставки) вона продовжила користуватися кредитними коштами та погашати заборгованість (а.с. 5-8, 34-50). Будь-яких доказів, про свою незгоду зі зміненими умовами кредитування, відповідно до 5.3 Умов та Правил, відповідач не надала, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вона їх прийняла. Відповідно до п. 9.12. Умов та Правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформувала другу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той же строк (а.с. 15). Оскільки жодна із сторін не заявила про припинення дії кредитного договору, суд приходить до висновку, що він є діючим. Разом з тим, поняття "строк договору", "строк виконання зобов'язання" та "термін виконання зобов'язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття "строк виконання зобов'язання" і "термін виконання зобов'язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. Аналогічна позиція викладена в п. 29 постанови ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. У даній справі сторони обумовили строк договору (п. 9.12 Умов та Правил), а також строк кредитування, який відповідно до п. 3.1, п. 5.4 Правил користування платіжною карткою, відповідає строку дії картки, в даному випадку - 02.2016 (а.с. 16). АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання перед [PERSON] за кредитним договором б/н від 19.12.2007 виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 8300 грн., натомість позичальник свої зобов'язання не виконувала належним чином, здійснивши останню сплату 22.09.2015 у розмірі 1000 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем, випискою по рахунку, та не заперечується сторонами. В результаті цього станом на 30.09.2018 в неї утворилася заборгованість, в тому числі за тілом кредиту - 4860,03 грн., за відсотками за користування кредитом 184186,86 грн. (а.с. 5-8). Вказаний розмір заборгованості відповідач не заперечила, контрозрахунку не надала. Позивач, реалізуючи право на подання позову та визначення розміру позовних вимог, гарантоване ст. 4 ЦПК України, просив суд стягнути заборгованість за процентами за кредитом за період з 19.12.2007 по 31.01.2018 в розмірі 109536,19 грн. Відповідач не визнала позовні вимоги, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Як слідує з довідки про умови кредитування «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», обов'язковий щомісячний платіж включав лише плату за користування кредитними коштами, а не частину тіла кредиту (а.с. 10, 52). Відповідно, при визначенні моменту виникнення у позивача права на позов слід керуватися п. 5.4 Правил користування кредитною карткою (а.с. 15-16), відповідно до яких строк погашення процентів за кредитом визначається щомісячно за попередній місяць, а строк погашення Кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі МОNTH). Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ у постанові від 19.03.2014 у справі № 6-14 цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Оскільки в судовому засідання доведено, що строк дії останньої виданої [PERSON] картки сплив в лютому 2016, то саме з вказаної дати має обчислюватися строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 08.11.2018, тобто з дотриманням визначеного законом трьох річного строку позовної давності, а тому позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 4860,03 грн. підлягають задоволенню, що відповідає суті кредитного договору, визначеної ст. 1054 ЦК України. Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, то вони підлягають задоволенню в межах строку позовної давності за кожним платежем окремо. Беручи до уваги те, що строк давності за поверненням кредиту в цілому не пропущено, в межах строку позовної давності перебуває заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 08.11.2015 по 08.11.2018. Однак, беручи до уваги визначення сторонами строку кредитування до 29.02.2016 (строк дії картки), суд приходить до висновку, що з вказаної дати обов'язок відповідача вносити щомісячні платежі припиняється та виникає обов'язок, незалежно від пред'явлення вимоги позивача, повернути всю заборгованість за договором. Аналогічна позиція викладена в п. 52 постанови ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. З закінченням погодженого сторонами строку кредитування - 29.02.2016, у позивача припиняється право на нарахування відсотків, обумовлених договором. Після припинення обумовленого сторонами строку кредитування, права та інтереси позивача забезпечуються частиною 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати ВС у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 (п. 29-55). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, вказані положення розміщено в главі 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання». Позивач звертаючись до суду з позовом, просив суд стягнути з відповідача саме проценти за договором станом на 31.01.2018, при цьому він не ставив перед судом питання про застосування наслідків порушення відповідачем грошового зобов'язання, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому,

Outcome: partial