Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до комунальної установи "Редакція газети "Єдність", [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якій просить стягнути солідарно на її користь із відповідачів\~ комунальної установи «Редакція газети «Єдність», [PERSON] завдану ними матеріальну шкоду у розмірі 6 090 гривень та\~ моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень. Також просить зобовязати комунальну установу «Редакція газети «Єдність» спростувати поширену нею інформацію щодо позивача шляхом реалізації права на відповідь. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 24 лютого 2016 року під редакційним номером 13 (10082) вийшла громадсько-політична газета Великомихайлівського району Одеської області «Єдність», у якій на аркуші 3 рубрики «На життєвих перехрестях» здійснено публікацію статті «І тоді Семен мріяв...» за авторством [PERSON]. У тексті вказаної статті у художньому стилі від третьої особи викладено розповідь про героя «Семена», у якого, цитата «сестра хоче батьківський спадок відсудити». Зміст статті викладено в критично - неприйнятній та дискредитуючій формі осуду сестри «Семена» на імя «Зоя», яка «сварилася, спокою не знала... Навіть на рішення суду про неправомірність заповіту апеляцію подала». Після статті мітиться допис про те, що, цитата «ізетичних міркувань імена героїв публікації змінено». Позивачка, виходячи зі змісту статті вважає, що у ній йдеться мова саме про неї та її життєву конфлікту ситуацію, яка склалася внаслідок виниклого спору про спадкове майно між нею та братами. Вказану статтю оцінює, як свою приватну дискредитацію, із елементами втручання в її особисте сімейне життя, приниження честі та гідності. З огляду на фразу у тексті статті\~ "Доглядає хворого невістка" джерело мне правдивої інформації вважає дружину [PERSON] - [PERSON]. 9 березня 2016 року, Громадським рухом «За всю Одесу!», до якого звернулась позивачка [PERSON], з метою її правового захисту на адресу КУ «Редакціягазети «Єдність» подано інформаційний запит. Із відповіді на нього від 11.03.2016 року №33, вбачається, що джерело інформації, яке стало підставою для публікації КУ «Редакціягазети «Єдність» - приховує. Факт написання статті із використанням обставин реального життя [PERSON] не визнає. При цьому застосовує наступне формулювання, дослівно «Публікація «І тоді Семен мріяв...» написана в художньому стилі і не містить посилань на гр. [PERSON] чи іншу особу. Джерело інформації - "зібрані життєві історії" і "творча уява автора". Автором статті редактор називає - [PERSON]. Таким чином, головний редактор КУ «Редакція газети «Єдність» [PERSON] сформулював суперечливі один одному інформаційні джерела походження цієї статті, як то «зібрані життєві історії» та «творчу уяву автора». Водночас, будь-якого допису про те, що стаття - вигаданані в її тексті, ні в відповіді на інформаційний запит ні головний редактор, ні автор статті - не здійснили. Водночас немає застереження до читачів і про те, що будь-яке співпадіння описаної в статті «І тоді Семен мріяв .» життєвої історії із реальними подіями і фактами - випадкове. Зогляду на зазначене позивач стверджує, що така позиція КУ «Редакція газети «Єдність», за якої він приховує реальне джерело інформації, що стало підставою для написання статті, є способом уникнення цивільної відповідальності відповідачів, внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації. З огляду на вищевикладене позивач вважає, що її право на недоторканість честі гідність і ділової репутації порушено, та потребує судового захисту, відповідно до ст.ст. 32, 55 Конституції України. Відповідачі в письмових запереченнях позов не визнали повністю, зазначивши, що зміст статті не є дискредитуючим. Автор прагнула донести до читача цінність родинних стосунків, бажання обєднати рідних людей навколо спільної біди, ставити духовне над матеріальним, вчити жити за Божими законами. Позивач [PERSON], виходячи зі змісту статті вважає, що у ній йдеться мова саме про неї та її життєву конфліктну ситуацію, яка склалася внаслідок виниклого спору про спадкове майно між нею та братами. Вказану статтю позивач оцінює як свою приватну дискредитацію, із елементами втручання в її особисте сімейне життя, приниження честі та гідності. Однак, вони не погоджуються з такими висновками позивачки, оскільки вони носять характер припущень, не доводяться відповідними доказами. Дійсно, автором публікації є журналіст редакції [PERSON]. Публікація «І тоді Семен мріяв...» написана в художньому стилі і не містить будь-яке посилання на громадянку [PERSON] чи будь-яку іншу особу. Позивач не надала жодних доказів, що стаття «І тоді Семен мріяв..» стосується саме її та її сімї, оскільки в статті «І тоді Семен мріяв..» жодного разу не згадується імя Позивача чи членів її родини, а також не має жодних відсилок до життєвої ситуації, яку виклала Позивач у своїй позовній заяві. Також не надано доказів яким чином дана стаття порушує її права на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Джерелом інформації для цього художнього твору є зібрання життєвих історій, творча їх переробка. Вважають, що предметом подібного, позову не можуть бути оцінки та визначення (епітети), викладені у формі художнього твору (вірша, оповідання, фотомонтажу, байки, карикатури, епіграми, малюнка, розповіді тощо), оскільки твір не є інформацією, а тому не може бути оцінений з точки зору його достовірності. Тому, виявлена позивачкою схожість її миттєвої ситуації з ситуацією, викладеної у творі не є підставою для звернення до суду з позовом про захист порушеного немайнового права. Заявляючи позовні вимоги до редакції та журналіста, позивач повинен довести, що саме опублікована інформація безпосередньо стосується її та надати до суду відповідні докази. З аналізу обґрунтувань позову можна дійти висновку, що позивач ототожнює докази з припущеннями, що є неприпустимим. Висновок позивача про те, що редактор у відповіді на інформаційний запит сформулював суперечливі один одному інформаційні джерела походження цієї статті, як то «зібрані життєві історії» та «творчу уяву автора» є хибним та незрозумілим.Те ж саме стосується наміру позивача довести обовязковість редактора чи автора статті у таких випадках художні статті супроводжувати текстами про їх вигаданість або повідомленнями, що «будь-яке співпадання описаної в статті життєвої історії із реальними подіями і фактами є випадковим». Такого обовязку на редакцію і авторів художніх творів ніколи не покладалось, оскільки більшість художніх публікацій є вигаданими життєвими історіями. Ані діюче законодавство України, ані практика творчої письменної та журналістської діяльності не містить обовязку редактора чи автора твору робити такі застереження. Такий обовязок є видумкою позивачки і такої правової норми не існує. Хоча такий інформаційний текст як художній засіб дійсно використовується в художніх творах кінематографічних художніх і документальних творах, письмових творах та ін.) З огляду на вищевикладене відповідачі вважають, що ніякого права позивачки вказаною публікацією ані редакцією, ані автором публікації не порушувалось. Про якусь схожість описаних подій, викладених в публікації з подіями в житті позивачки відповідачам стало відомо лише з позову. А тому, твердження позивачки про втручання редакції та автора публікації в її особисте життя є особистою думкою позивачки, тобто припущенням. В судовому засіданні позивач [PERSON]С підтримала свій позов повністю та просила його задовольнити. Додавши, що про статтю дізналась від дядька [PERSON] який запитав її, хто писав цю «клєвету». Так і сусіди ввечері цікавились у неї чи читала вона про себе статтю. В автобусі, на базарі люди на неї дивилися, їй стало соромно ходити по селу. Зі змісту статті вона зрозуміла, що стаття стосується саме її життєвої ситуації. Після чого в неї піднявся тиск, боліло серце, страждала безсонням, вимушена була пити заспокійливе так як, інформація в статі неправдива та дискредитує її. Представник позивача [PERSON]А у судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі, посилаючись на наведені у ньому обставини та додатково пояснила, що зміст статті не може бути творчою уявою автора, оскільки є допис, що «з етичних міркувань імена героїв публікації змінено». Так і відповідно до п.2.1-2.2 статуту діяльності КУ газети «Єдність» публікація художніх творів не передбачена. Представник відповідача КУ «Редакція газети «Єдність» [PERSON], відповідач [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити, з підстав зазначених в поданому ними запереченні. Також додали, що дана стаття жодним чином не стосувалась позивача, а була змодельована ситуація з різних життєвих історій, для формування людської думки, що всілякі сімейні конфлікти можливо врегульовувати. В даній статті відсутні прізвища та імена позивача чи членів її сім'ї. Враховуючи що район великий, багато сімей судяться за спадщину, однак про особисту історію позивача їм стало відомо лише в судових засіданнях по цій справі. Стосовно допису в кінці статті - то в такому формулюванні він вже 30 років і мається на увазі, що імена героїв вигадані, а не змінені. З відтвореного у судовому засіданні відеозапису, як речового доказу у даній справі слідує, що [PERSON], який являється рідним дядьком позивача, прочитавши статтю в районній газеті «Єдність» здогадався про кого йшла мова в статті, хоча імена героїв були змінені. Вважає, що статтю написала невістка, а в редакції змінили імена. Однак, інформація викладена в статті не відповідає дійсності, оскільки його померлий брат йому говорив, що будинок залишить позивачу [PERSON], а не сину [PERSON], оскільки не хоче, щоб потім на нього ображалися сусіди. Позивач [PERSON] доглядала за його померлим братом, а невістка за 8 років лише раз навідалась. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, надані суду докази, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 24 лютого 2016 року під редакційним номером 13 (10082) вийшла громадсько- політична газета Великомихайлівського району Одеської області «ЄДНІСТЬ», у якій на 3-му аркуші рубрики «На життєвих перехрестях» опубліковано статтю «І тоді Семен мріяв...» Автором статті є [PERSON]. Згідно ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, згідно ч. 1 ст. 271 ЦК України. Статтею 270 ЦК України визначено види особистих немайнових прав. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків, на що було звернуто увагу Верховним Судом України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»№ 1 від 27.02.2009 року. Також в п. 15 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ст. 47 Закону України «Про інформацію» відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні такого порушення, як поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Судом встановлено, що стаття «І тоді Семен мріяв...» в рубриці «На життєвих перехрестях», опублікована редакцією громадсько-політичної газети Великомихайлівського району Одеської області «ЄДНІСТЬ», автором якої є [PERSON], не поширює інформацію, яка стосується певної фізичної особи, тобто позивача або членів її сімї, не принижує честь і гідність позивача, оскільки не містить жодних посилань які б стосувалися особисто позивача або членів її сімї. Так як в статті не вказано ні прізвища позивача, ні їїімя чи по батькові, чи їх початкові літери, не вказана адреса її місця проживання чи роботи, не вказані прізвища інших учасників подій які там описувались, тобто відсутні будь-які дані які б дали змогу невизначеному колу осіб визначити осіб вказаних там героїв. Так і позивачем в судовому засіданні надавались докази, що у вказаній статті надрукована інформація саме відносно неї, тобто сама вказана обставина говорить про те, що з тексту статті без певних доказів неможливо встановити ідентичність особи. Тому, суд вважає, що інформація викладена в статті не має нічого спільного з особистим життям позивача або життям її членів сімї, тобто позивач не довела факт поширення інформації відповідачами саме відносно неї, а тому і вимоги щодо захисту її честі та гідності є безпідставними. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суду не доведено позивачем та її представником, що поширення інформації в статті, порушує її особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачеві повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) є оціночними судженнями, що визначено ст. 30 Закону України «Про інформацію», які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Європейської конвенції з прав людини. Зазначене вказує на те, що спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання у статті не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять посилання на особу позивача або членів її сімї, а лише надають можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно власних суб'єктивних переконань. Аналіз змісту статті говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації будь-якої людини, а на доведення до широкого кола людей прикладу життєвої історії, власних душевних переживань, мрій героя «Семена» намагання довести до читачів і розкрити проблему взаємовідносин дітей і батьків, стосунків у сімї. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Відповідно, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову в частині зобовязання відповідача спростувати через свою газету поширену ним інформацію щодо позивача шляхом реалізації права на відповідь. Однією з позовних вимог є стягнення з редакції КУ «Редакція газети «Єдність», [PERSON] солідарно на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100000,00 гривень, яка задоволенню не підлягає з наступних підстав. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем та її представником не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту приниження честі та гідності, нею не доведено вину відповідачів, не надано доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) відповідачів за начебто завданою шкодою. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». У звязку з чим, судом встановлено відсутність наявності спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, тому відсутні підстави стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення позивача її представника, відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи вищевикладене. Так і не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення 6090,00 грн. помилково визначена нею як «матеріальна шкода», оскільки враховуючи положення ст. 88 ЦПК України та відмову в задоволенні позовних вимог, суд прийшов до переконання про залишення судових витрат за позивачем.

Outcome: dismissed