Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧЕК ІН СІ ГЛОБАЛ", у якій просить стягнути на її користь з відповідача 9605 грн. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «ЧЕК ІН СІ ГЛОБАЛ» був укладений Договір про організацію навчання № 009-02/2021 від 11.02.2021 року. Відповідач взяв на себе зобов`язання із забезпечення практичної підготовки позивача за програмою «ISSA International Sailing School Association» за формою навчання (Inshore Skipper, VHF - Short Range Certificate) в Туреччині. Позивач при цьому зазначає, що послуги за договором не надавались, а оплата за договором, за погодженням сторін, здійснена позивачем частково. Оплата рахунку № 52 від 11.02.2021 року була здійснена шляхом внесення грошових коштів у розмірі 9605 грн (дев`ять тисяч шістсот п`ять) на розрахунковий рахунок відповідача (платіжний документ № 2116281 від 12.03.2021 р.). Оплата була здійснена [PERSON] за двома рахунками: № 52 від 11.02.2021 року, складеного на ім`я [PERSON] , та №53 від 11.02.2021 р., складеного на [PERSON] , всього на загальну суму 19200 грн. 11 березня 2021 року [PERSON] , скориставшись передбаченим в договорі правом на його дострокове розірвання, правом односторонньої відмови від зобов`язання та передбаченим договором порядком повернення грошових коштів за вимогою замовника, звернулась через месенджер Telegram до відповідача з проханням повернути частково внесену суму грошових коштів. Відповідач кошти не повернув та усно повідомив, що повернення грошових коштів відбудеться лише у разі укладення Відповідачем аналогічного договору з іншими Замовниками. Додатково позивач у своєму позові зазначає, що вартість послуг у гривні відрізнялась від тієї, що обговорювалась сторонами у євро та заявлялась відповідачем на власному веб-сайті (https://checkinsea.global/ua/) та сторонці в мережі Facebook. Так, відповідач попередньо заявляв, що вартість послуг становить 700 євро, на веб-сайті та на сторінці в мережі Facebook заявлена вартість 690 євро., натомість вартість послуг йому була виставлена в договорі у розмірі 28815 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору (відповідно до інформації з офіційного веб-сайту НБУ 33,6655 грн./1 євро) становило 855,92 євро. Перед здійсненням остаточного розрахунку, позивач намагався з`ясувати різницю між заявленою і виставленою ціною послуг, про що повідомив відповідача у мобільному додатку telegram. Саме подальша бездіяльність відповідача щодо врегулювання спору, стверджує позивач у своєму позові, спонукала його до бажання повернути оплачені кошти. 01 квітня 2021 року позивач звернувся до відповідача через свого представника адвоката Бєлогуб М.В. із письмовою вимогою про повернення коштів, проте не отримав відповіді на цю вимогу, а кошти йому так і не були повернуті. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року у справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 21.07.2021 року. 21.07.2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 31.08.2021 року. 31.08.2021 року представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "ЧЕК ІН СІ ГЛОБАЛ" адвокат Коваленко К.О. надіслав до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, заявив про понесені судові витрати з оплати професійної правничої допомоги в сумі 9360 грн., докази яким будуть надані суду додатково. У своєму відзиві відповідач зазначив, що між товариством та позивачем було укладено договір про організацію навчання № 009-02/2021 від 11.02.2021 року, відповідно до умов якого виконавець зобов`язувався забезпечити практичну підготовку замовника за програмою «ISSA International Sailing School Association» за формою навчання (Inshore Skipper, VHF - Short Range Certificate) в Туреччині. Відповідно до п. 3.2., 3.3. договору дата навчання: 01.05.2021-08.05.2021, вартість послуг: 28 815 гривень. Згідно п. 3.1. договору фактом укладення договору з боку замовника є оплата послуг виконавця замовником. 11.02.2021 року [PERSON] сплатила грошові кошти виконавцю в розмірі 1/3 від вартості практичного заняття в Туреччині в загальному розмірі 9 605,00 грн. Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, вказує, що доводи позивача не ґрунтуються на законі та умовах договору. Так, відповідно до п. 3.10. договору, у разі відмови замовника від послуг виконавця, внесена сума повертається замовнику за вирахуванням фактично понесених виконавцем витрат за цим договором. Пунктами 3.4., 3.7. договору передбачено, що замовник зобов`язується сплатити повну вартість послуг одним платежем до 15.02.2021. Однак, відповідач пішов на зустріч [PERSON] та погодив оплату своїх послуг частинами. Перша частина в розмірі 9 605,00 грн. була сплачена замовником повністю, інші частини не були сплачені взагалі. Пункт 3.10. договору відповідач розуміє так, що виконавець повертає замовнику сплачені грошові кошти в тому разі, якщо вони сплачені відповідно до умов договору, тобто у повному обсязі та до 15.02.2021 за вирахуванням фактично понесених виконавцем витрат за договором. Однак, [PERSON] сплатила лише 1/3 частину оплати, передбаченої договором. Крім того, відповідач, на виконання умов договору, зафрахтував відповідний плавальний засіб, що пов`язано із необхідністю понесення реальних фінансових затрат, адже 19.02.2021 року компанія SK-Yachting GmbH направила відповідачу відповідний інвойс № 3077 щодо фрахтування яхти Sun Odyssey 37 на період 01.05.2021-08.05.2021 із/в порт Мармаріса загальною вартістю 1 780,00 Євро. 19.02.2021 року відповідач повністю оплатив зазначений інвойс, що підтверджується банківською випискою. Тобто, на виконання умов договору відповідач поніс реальні затрати у вигляді витрат на фрахтування плавального засобу. З судового листа, направленого в компанію SK-Yachting GmbH, вбачається, що позивача було включено до переліку осіб, допущених до плавального засобу. При цьому, відповідно до листа SK-Yachting GmbH, 5 чоловік було записано до судового листа яхти Sun Odyssey 37, проте двоє з них, [PERSON] та [PERSON] , були відсутні на відповідній яхті у період з 01.05.2021-08.05.2021, яка була зафрахтована компанією Чек Ін Сі Глобал . Як вбачається із судового листа, окрім шкіпера, на яхті мали бути п`ятеро студентів, які також є замовниками послуг виконавця. Вартість фрахтування яхти складає 1780,00 ЕВРО, які відповідач фактично поніс. Із розрахунку на 5 студентів, вартість фрахтування яхти для кожного з них складає 356,00 Євро, що станом на дату оплати відповідного фрахтування складало 11978,61 грн. Дана сума перевищує суму, сплачену позивачем, майже на три тисячі гривень. Про свій намір розірвати договір та прохання повернути сплачені кошти [PERSON] повідомила відповідача лише 11.03.2021 року, тобто після того як відповідач поніс реальні затрати на виконання умов Договору, про що [PERSON] повідомлялось неодноразово під час телефонних розмов. Позивач відповіді на відзив суду не подав. 31.08.2021 року розгляд справи відкладено на 02.11.2021 року. 02.11.2021 року розгляд справи відкладено на 07.12.2021 року. У судовому засіданні 07.12.2021 року представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши представників сторін, дослідивши позовну заяву та додані до неї докази, відзив на позовну заяву з доданими доказами, повно та всебічно встановивши всі обставини справи та відповідні правовідносини сторін, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). У цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положеннями ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. В ч. 1 ст. 903 ЦК України чітко вказано, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Підстави для зміни або розірвання договору визначені положеннями статті 651 ЦК України, відповідно до яких зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Як встановлено під час розгляду справи та не оспорюється сторонами, що між позивачем [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ЧЕК ІН СІ ГЛОБАЛ» був укладений Договір про організацію навчання № 009-02/2021 від 11.02.2021 року (далі - Договір). Відповідно до п.1 договору відповідач взяв на себе зобов`язання із забезпечення практичної підготовки позивача за програмою «ISSA International Sailing School Association» за формою навчання (Inshore Skipper, VHF - Short Range Certificate) в Туреччині. Оплата за договором, за погодженням сторін, здійснена позивачем частково, а саме згідно рахунку № 53 від 11.02.2021 року шляхом внесення грошових коштів у розмірі 9605 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять) на розрахунковий рахунок відповідача (платіжний документ № 2116281 від 12 лютого 2021 року). Оплата проведена з банківського рахунку третьої особи [PERSON] . Оплата була здійснена [PERSON] за двома рахунками: № 52 від 11.02.2021 року, складеного на ім`я [PERSON] , та №53 від 11.02.2021 р., складеного на ім`я позивача, всього на загальну суму 19200 грн., по 9605 грн. кожен. Також [PERSON] здійснювала від імені позивача та свого імені листування з відповідачем через месенджер Telegram, яке додане позивачем до позову, яке також не оспорюється відповідачем як таке, що мало місце, однак із застереженнями, наданими представником відповідача в судовому засіданні про те, що позивачем надано суду неповний зміст листування, а саме листування "вирвано" з контексту всього спілкування сторін з приводу виконання договору та подається позивачем вибірково з метою надання переконливості своїм доводам та аргументам. 11 березня 2021 року [PERSON] звернулась через месенджер Telegram до відповідача з проханням повернути внесену суму грошових коштів, яку вона називає "залог", так як в неї та в її товариша не складаються обставини з поїздкою. Наведене позивачем листування закінчується тим, що [PERSON] , посилаючись на третій пункт договору про право замовника відмовитись від послуг виконавця, вимагає повернути "залоговую сумму", на що представник відповідача обіцяє позивачеві, що керівник товариства зателефонує [PERSON] . Позивач при цьому стверджує у своїй позовній заяві, що відповідач кошти не повернув та усно повідомив, що повернення грошових коштів відбудеться лише у разі укладення відповідачем аналогічного договору з іншими Замовниками. Натомість відповідач, як у відзиві на позовну заяву, так і через свого представника в судовому засіданні, не заперечуючи отриману вимогу від позивача про повернення коштів, пояснив, що у договорі сторони визначили право замовника щодо дострокового розірвання договору, право односторонньої відмови від зобов`язання та порядок повернення грошових коштів за вимогою замовника. Так, пунктом 3.10 договору передбачено, що у випадку відмови замовника від послуг виконавця внесена сума повертається замовнику за вирахуванням фактично понесених виконавцем витрат за цим договором. Підпунктом 1.2. пункту 6 Договору передбачено, що дія даного Договору припиняється достроково з ініціативи однієї із сторін в порядку, передбаченому договором. Пунктами 3.4., 3.7. договору передбачено, що замовник зобов`язується сплатити повну вартість послуг одним платежем до 15.02.2021., однак сторони погодили оплату послуг з навчання яхтингу частинами. Перша частина в розмірі 9 605,00 грн. була сплачена замовником повністю, інші частини не були сплачені. Пункт 3.10. договору відповідач розуміє так, що виконавець повертає замовнику сплачені грошові кошти в тому разі, якщо вони сплачені відповідно до умов договору, тобто у повному обсязі та до 15.02.2021 року за вирахуванням фактично понесених виконавцем витрат за договором. З таким твердження відповідача суд може погодитися лише частково в тому, що внесена сума повертається замовнику у разі відмови замовника від послуг виконавця за вирахуванням фактично понесених виконавцем витрат за цим договором. Враховуючи, що в п.3.10 договору йдеться про повернення внесеної суми, тому суд це розцінює саме як можливість повернення саме внесеної суми, тобто 9605,00 грн., а не всієї суми послуг за договором, як стверджує відповідач. Суд вважає, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами, що, на виконання умов договору, відповідач зафрахтував відповідний плавальний засіб, а 19.02.2021 року компанія SK-Yachting GmbH направила відповідачу відповідний інвойс № 3077 щодо фрахтування яхти Sun Odyssey 37 на період 01.05.2021-08.05.2021 із/в порт Мармаріса загальною вартістю 1 780,00 Євро. 19.02.2021 року відповідач повністю оплатив зазначений інвойс, що підтверджується банківською випискою. Тобто, на виконання умов договору відповідач поніс реальні затрати у вигляді витрат на фрахтування плавального засобу. З судового листа, направленого в компанію SK-Yachting GmbH, слідує, що позивача було включено до переліку осіб, допущених до плавального засобу. При цьому, відповідно до листа SK-Yachting GmbH, 5 чоловік було записано до судового листа яхти Sun Odyssey 37, проте двоє з них, [PERSON] та [PERSON] , були відсутні на відповідній яхті у період з 01.05.2021-08.05.2021, яка була зафрахтована компанією Чек Ін Сі Глобал; окрім шкіпера, на яхті мали бути п`ятеро студентів, які також є замовниками послуг виконавця. Вартість фрахтування яхти складає 1780,00 ЕВРО, які відповідач фактично поніс. Із розрахунку на 5 студентів, вартість фрахтування яхти для кожного з них складає 356,00 Євро, що станом на дату оплати відповідного фрахтування складало 11978,61 грн. Дана сума перевищує суму, сплачену позивачем, майже на три тисячі гривень, тому суд вважає, що у відповідності до п.3.10 договору відповідач фактично поніс витрати, що перевищують суму позову, однак відповідач про стягнення решти витрат вимоги не заявив, про що повідомив суду під час судового засідання. Про свій намір розірвати договір та прохання повернути сплачені кошти [PERSON] повідомила відповідача лише 11.03.2021 року, тобто після того як відповідач поніс реальні затрати на виконання умов договору, про що [PERSON] повідомлялось неодноразово під час телефонних розмов. При цьому позивач не наводить суду відомостей, аргументів, доказів про те, що він був повідомлений відповідачем про фрахтування судна, включення його до списку студентів, понесення витрат на організацію практичної частини навчання. Водночас суд звертає увагу на те, що, виходячи з листування [PERSON] з відповідачем, позивач вимагала повернення коштів у виді попередньої оплати з тієї причини, що в неї та в її товариша, і що не оспорюється відповідачем, склались певні обставини, які робили поїздку неможливою. До цих обставин не відносились обставини збільшення вартості послуг, адже сторони листування погодили порядок внесення коштів шляхом розтермінування. Тому, з огляду на посилання позивача на порушення його прав як споживача, суд вважає, що відповідачем не допущено таких порушень та вважає за необхідне вказати на слідуюче. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 Цивільного кодексу України). Це означає, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав. Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п.п. З, 5, 10 ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції, умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу, права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). З урахуванням викладеного, суд родить висновок про безпідставність позовних вимог, а тому в їх слід відмовити.

Outcome: dismissed