Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

06.08.2019 року представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , про стягнення боргу за кредитним договором № б/н від 21.07.2009 року у розмірі 85592,16 грн., посилаючись на неналежне виконання своїх зобов`язань з боку відповідача. Заочним рішенням від 04.10.2019 року позов задовольнити частково, ухвалою суду від 28.04.2020 року заочне рішення скасоване, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного провадження. 10.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що з розрахунку заборгованості, долученого до позову не вбачається факт отримання відповідачем зазначеної у позові суми -6900 грн; відповідно до заяви від 21.07.2009 року кредитний ліміт складає 500 грн., строк дії кредитної карти - червень 2013 року, тобто з цього часу кредитна картка була недійсною, докази перевипуску картки відсутні, тобто з цього часу починається перебіг позовної давності, який до звернення позивача з позовом до суду сплинув. Крім того. за час користування карткою відповідач погасив банку суму, яка значно перевищує встановлений кредитний ліміт. Позивач не поніс будь-яких негативних наслідків через прострочення виконання зобов`язання, оскільки впродовж трьох років після закінчення строку дії картки не звертався з вимогами щодо повернення суми кредиту та своїми діями сприяв збільшенню відсотків за кредитним договором. Крім того, з наданої позивачем копії анкети заяви від 21.07.2009 року вбачається, що відповідач мав намір отримати платіжну картку - Кредитка «Універсальна», однак всупереч його змісту не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, до позову позивачем надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна.55 днів пільгового періоду. Крім того, роздруківка з сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживного кредитування, у довідці про отримання відповідачем картки, позивач зазначає про видачу [PERSON] чотирьох карток, остання з яких має термін дії до 02.2004 року, з довідки від 28.05.2020 року, наданої банком слідує взагалі, що жодного рахунку, відкритого саме 21.07.2009 року [PERSON] у АТ КБ «Приватбанк» не має, тобто жодної кредитної картки, яка б видавалася на підставі заяви б/н від 21.07.2009 року зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 6900 або навіть 500 гривен із строком дії кредитної картки червень 2013 року банк відповідачеві не видавав, з наданої довідки вбачається, що АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» відкривав відповідачці картку [NUMBER] , яка не могла бути відкрита на підставі заяви-анкети від 21.07.2009 року. На підтвердження заявлених позовних вимог до позову наданий розрахунок за період з 10.06.2009 року, тобто до підписання заяви, який підписаний представником банку без зазначення прізвища працівника та не скріплений печаткою, а тому є недопустимим доказом. Просить у задоволенні позову відмовити. 06.07.2020 року представник позивача надав відповідь на відзив, позивальник був ознайомлений з умовами кредитування, що підтвердив своїм підписом на анкеті-заяві на двох сторінках від 21.07.2009 року також до позову долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана особисто відповідачем та з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. За випискою з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже отримав картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій не є можливим без наявності картки . З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначалися. Відповідач згідно кредитного договору б/н від 21.07.2009 року отримав картки № [NUMBER] , [NUMBER] , остання з яких має термін дії до 02.2024 року. Довідка від 28.05.2020 року містить інформацію щодо усіх рахунків відповідача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не лише кредитних, у тому числі і щодо карток для виплат. Розмір заборгованості в двох частинах розрахунку має розбіжності тому, що в першій частині зазначене тіло кредиту станом на 30.09.2015 року, а в другій частині зазначене тіло кредиту станом на 27.05.2019 року. Оскільки після 30.09.2015 року відповідач продовжив користування карткою як використовувати кредитні кошти, так і погашати заборгованість розмір тіла кредиту станом на 27.05.2019 року змінилося, що відображено в другій частині розрахунку заборгованості. Вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та просить задовольнити позов у повному обсязі. Сторони у судове засіданні не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, надали заяву щодо розгляду справи у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що відповідно до наданих суду документів [PERSON] , 21.07.2009 року у ПАТ КБ «ІІРИВАТБАНК», правонаступником якого виступає АТ КБ «ІІРИВАТБАНК», оформив анкету - заяву на приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанк. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду», відповідач своїм підписом підтвердила встановлення базової процентної ставки у розмірі 2,5% (30%) на місяць, у зазначеній довідці вказані розміри комісій, штрафів, тощо. Позичальник свої зобов`язання виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 27.05.2019 року становить 85592,16 грн., яка складається з: 13278,65 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 22770,84 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 44190,66 грн.- нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 800 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 4052,01 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Наявність між сторонами кредитних правовідносин підтверджена матеріалами справи, а саме: Анкетою-заявою, довідкою про умови кредитування, підписаними [PERSON] розрахунком заборгованості та випискою із карткового рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] , якою підтверджується факт отримання позичальником коштів та здійснення ним платежів на погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписки по рахунках/карткам АТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України). Матеріали справи не містять доказів звернення позичальника [PERSON] , до суду з приводу безгрошовості кредитного договору в порядку ст.1051 ЦК України, а надана виписка із карткового рахунку підтверджує здійснення відповідачем платежів на погашення заборгованості за кредитним договором. За змістом Довідки АТ КБ ««ПРИВАТБАНК » відповідач 4 картки, строк дії останньої - № [NUMBER] - до лютого 2024 року. Згідно заяви-анкети клієнт, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак умовами договору визначено(п.2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити бо анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4. УіП встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту як тільки клієнт самостійно підтвердження проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду ( в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через POS-термінал торгової точки), в цей момент здійснюється перехід коштів до позивальника. Суд вважає, що фактично отримані та використані позичальником кошти, АТ КБ ««ПРИВАТБАНК » має право вимагати повернути, так як їх неповернення, буде свідчити про порушення його прав, і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відповідачем не спростовані доводи позивача, щодо заборгованості за тілом кредиту в розмірі 36049,49 грн. Отже, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, суд вважає , що наявні усі правові підстави для стягнення у примусовому порядку з [PERSON] суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 36049,49 грн, яка складається: 13278,65 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 22770,84 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту Позивач, пред`являючи вимоги погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За нормами ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). За правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013 року, строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми. А отже норми щодо позовної давності направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись. Враховуючи, заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення нараховані пені, підлягають задоволенню у межах одного року, що дорівнює 903,84 грн. Крім того, як зазначає Верховний суд України в своєму рішенні № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднані до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки ( штрафу, пені). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином суд вважає, що відсутні правові підстави для одночасного стягнення з відповідачки різних видів неустойки, тому приходить до висновку що заявлені вимоги про стягнення 800 грн. -пені за несвоєчасність сплати боргу; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу (фіксована частина), 4052,01 грн. штраф (процентна складова) - задоволенню не підлягають Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 43,17%.

Outcome: partial