Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом та просила виселити [PERSON] з квартири №99 в будинку №7, корпус №3 на ж/м Тополя-2 в м.Дніпрі без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником квартири №99 в будинку №7, корпус №3 на ж/м Тополя-2 в м.Дніпрі. В спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Відповідач систематично виносить речі квартири, чинить насильство в сімї, зловживає спиртними напоями. Таким чином, відповідач створює умови неможливі для сумісного проживання. Позивач надала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомив, позивач та її представник проти заочного розгляду справи не заперечували, про що надали заяви, тому суд, відповідно до ч. 1\~ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 та 2\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно\~ст. 57 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 та 2\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачу, на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.1995 року належить квартира №99 в будинку №7, корпус №3 на ж/м Тополя-2 в м.Дніпрі. Відповідач зареєстрований та проживає рахом з позивачкою за вищевказаною адресою. Відповідач [PERSON] постійно порушує правила співжиття, створює умови, що унеможливлюють для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявляються безрезультатними, що підтверджується наступними доказами: - копією постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.10.2016 року по справі №200/15721/16-п.; - копією висновку інспектора Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 26.08.2016 року; - копією листа Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 30.09.2016 року №372/жо-29235; - копією листа Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 31.01.2017 року №457/жо-1590; - копією листа Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 16.03.2017 року №457/жо-5340; - копією характеристики голови ОСББ «Тополь-2/7» від 12.03.2017 року Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами\~Конституції України,\~Житлового кодексу Української РСР\~та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим\~[PERSON] Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208. Конституцією України\~закріплено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. 3); усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21); кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (ст. 28); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55). Частиною 1\~ст. 116 Житлового кодексу Української РСР\~встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Згідно з вимогами п. 44 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого\~[PERSON] Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208, громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою\~статті 116 Житлового кодексу Української РСР. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17\~постанови № 2 від 12.04.1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст. 116 ЖК\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон України "Про попередження насильства в сім'ї"\~визначає насильство в сім'ї як будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю. Під "членами сім'ї" за цим Законом потрібно розуміти осіб, які перебувають у шлюбі, або ж проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, а також їхніх дітей, осіб, які перебувають під опікою чи піклуванням, або родичів прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання. Під фізичним насильством в сім'ї треба розуміти умисне нанесення одним членом сім'ї іншому члену сім'ї побоїв, тілесних ушкоджень, що може призвести або призвело до смерті постраждалого, порушення фізичного чи психічного здоров'я, нанесення шкоди його честі і гідності (абз. 3\~ст. 1 Закону України "Про попередження насильства в сім'ї"). Під психологічним насильством в сім'ї треба розуміти насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю (абз. 5\~ст. 1 Закону України "Про попередження насильства в сім'ї"). На підставі наданих стороною позивача доказів по справі, суд вважає доведеним факт щонайменше фізичного та психологічного насильства відповідача над позивачем. При цьому це насильство носить ярко виражений системний характер у формі постійних знущань, залякувань, побоїв, мордування позивача. Оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги те, що відповідач постійно порушує правила співжиття, створює умови, що унеможливлюють для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявляються безрезультатними; така протиправна поведінка відповідача порушує житлові права позивача, які підлягають захисту судом у спосіб, встановлений ч. 2\~ст. 16 ЦК України, ч. 1\~ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, шляхом виселення [PERSON] із житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.04.1995 року відповідачу належить 1/3 частини квартири №84 в будинку №7, корпус 3 на ж/м Тополя-2 в м.Дніпрі. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved