Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до приватного підприємства "Вікінг", в якому просив зобов'язати відповідача розглянути його заяву від 14 вересня 2016 року, а також стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 1 червня 2016 року по 14 вересня 2016 року і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в травні місяці 2016 року він прийнятий на посаду водія вантажного автомобіля приватного підприємства "Вікінг". При працевлаштуванні трудову книжку він віддав працедавцю. За увесь період роботи заробітну плату отримав лише за травень місяць 2016 року. В результаті невиплати заробітної плати утворилася заборгованість. У зв'язку з порушенням вимог трудового законодавства та невиконанням умов колективного трудового договору, позивач рекомендованим листом через засоби поштового зв'язку направив ПП "Вікінг" заяву про звільнення від 14 вересня 2016 року, оскільки особисто відповідач відмовлявся приймати будь-які заяви. Натомість отримав від ПП "Вікінг" лист, в якому відповідач вимагає надати пояснення щодо відсутності його на робочому місці з обов'язковим наданням підтверджуючих документів щодо поважності відсутності на роботі. Вважає таку вимог у відповідача незаконною, яка не відповідає вимогам Кодексу законів про працю України та статті 63 Конституції України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі 4826 грн 96 коп, а також 28591 грн 20 коп середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача [PERSON], який діє згідно з довіреністю від 16 квітня 2018 року, в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в повному обсязі. Пояснив, що [PERSON] залишив службовий автомобіль, при виконанні службових обов'язків. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Пунктом 2 ч.1 ст.232 Кодексу законів про працю України передбачено, що безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] згідно з наказом № 23/05/16 від 23 травня 2016 року прийнято на посаду водія приватного підприємства "Вікінг" (а.с.62). Листом ПП "Вікінг" підтверджується той факт, що підприємство 15 вересня 2016 року поштою отримало заяву [PERSON] від 14 вересня 2016 року про звільнення у зв'язку з невиконанням відповідачем умов трудового договору (невиплатою заробітної плати протягом тривалого часу) (а.с.5). Наказом №29/09/16 від 29 вересня 2016 року [PERSON] (водія) звільнено з роботи 26 вересня 2016 року відповідно до п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України. При цьому в наказі зроблено розпорядження бухгалтерії здійснити остаточний розрахунок з працівником за фактично відпрацьований час (а.с.63). 29 вересня 2016 року ПП "Вікінг" складено акт про те, що (дослівне цитування): "[PERSON], після ознайомлення, директором підприємства [PERSON], з наказом про звільнення з роботи 29.09.2016 р. за прогул, відповідно п.4 ст.40 КЗпП України, відмовився від розпису у наказі та отримання на руки трудової книжки і зарплатні" (а.с.69). Даними довідки ПП "Вікінг" підтверджується кількість відпрацьованих днів та розмір заробітної плати [PERSON] (а.с.61). З індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що приватним підприємством "Вікінг" нараховано за спірний період заробітну плату [PERSON] (а.с.67-68). Проте доказів виплати нарахованої заробітної плати [PERSON] відповідачем суду не надано. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст.7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року, Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Стаття 47 Кодексу законів про працю України визначає обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 Кодексу законів про працю України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, судом встановлено, що розрахунок зі звільненим працівником [PERSON] не проведено. Відповідач ПП "Вікінг" порушив вимоги ст.116 Кодексу законів про працю України і не провів остаточного розрахунку зі звільненим працівником у строки, визначені нормами вказаного закону. Тому є підстави для застосування наслідків, передбачених у статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме для нарахування та виплати позивачеві [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Право позивача [PERSON] на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку є абсолютним і виникає із трудових правовідносин. Згідно з проведеним представником позивача розрахунком до стягнення з приватного підприємства "Вікінг" на користь [PERSON] підлягає: 4826 грн 96 коп - невиплаченої заробітної плати; 28591 грн 20 коп - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Розрахунок позивачем проведено з визначенням середньоденного заробітку, виходячи з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, а саме: липень 2016 року - 1480 грн; серпень - 1480 грн; а всього 2960,00 гривень. Кількість робочих днів: за липень 2016 року - 21, серпень 2016 року - 22. А тому, 2960,00 грн : 41 днів = 72,20 грн (середньоденний заробіток). Кількість робочих днів з 14 червня 2016 року по 16 квітня 2018 року складає: з 14 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 75 робочих днів, за 2017 рік - 248 робочих днів, з 1 січня 2018 року по 16 квітня 2018 року - 73 робочі дні. Всього - 396 робочих днів х 72,20 грн (середньоденний заробіток) = 28591,20 гривень. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 14 вересня 2016 року по 16 квітня 2018 року складає 28591,20 гривень. Суд враховує положення статей 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст.12 ч.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги доводи позивача щодо порушення його прав з боку відповідача, позицію представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні,

Outcome: approved