Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом, у якому, після уточнення своїх вимог, просять визнати недійсним договір позики укладений 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 6987; визнати недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 6988; визнати виконавчий напис № 4166 вчинений 01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі договору іпотеки, укладеного 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставлене нерухоме майно у вказаному договорі, яке належить [PERSON], [PERSON], а саме на житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - таким, що не підлягає виконанню; скасувати свідоцтво № 1668 від 15 листопада 2012 року про право власності на квартиру [ADDRESS] видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], номер за реєстром 6987. В даному договорі зазначено, що Позикодавець [PERSON] (Відповідач) передає Позичальнику [PERSON] позику в сумі 257070 (двісті п'ятдесят сім тисяч сімдесят) гривень 00, що еквівалентно 33000 (тридцяти трьом тисячам) доларів США, а Позичальник зобов'язується повернути вказану суму позики відповідно до умов цього договору. Для забезпечення зобов'язань за даним договором позики, на вимогу [PERSON] 26 грудня 2008 року було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 6988, згідно якого [PERSON] та [PERSON], як іпотекодавці - передають в іпотеку іпотекодержателю - [PERSON] житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 27,6 кв.м та складається з двох житлових кімнат житловою площею 22, 1 кв.м (далі - Предмет іпотеки). Предмет іпотеки належав Іпотекодавцям в рівних частках, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06 серпня 2007 року. 01 листопада 2011 року, приватним нотаріусом округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 4166 на підставі договору іпотеки, укладеного 26 грудня 2008 року між [PERSON] та Позивачем в якості забезпечення договору позики про звернення стягнення а предмет іпотеки. У відповідності до виконавчого напису за рахунок заставленого майна підлягає відшкодуванню на користь Відповідача заборгованість - 418581,71 гривень, з яких: - Неповернута позика в сумі, еквівалентній 33000,00 (тридцяти трьом тисячам) доларів США 00 центів за курсом Національного Банку на дату вчинення виконавчого напису ( 1 USD = 7,79 UAH) - 263241,00 гривень (двісті шістдесят три тисячі двісті сорок одна гривня 00 копійок); - Пеня за прострочення виконання зобов'язань по поверненню суми позики у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення за період з 26 квітня 2009 року по 01 листопада 2011 року в сумі 155340,71 ( сто п'ятдесят п'ять тисяч триста сорок гривень 71 копійка) В рамках примусового виконання виконавчого напису № 4166 виданого 01 листопада 2011 року Приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції Одеської області мало бути проведено прилюдні торги з реалізації даної квартири. Згідно отриманих листів від державного виконавця, квартира, що належала Позивачам, двічі (04.06.2012 року та 07.08.2012 року) не була продана на прилюдних торгах у зв'язку з відсутністю купівельного попиту. 11 вересня 2012 року за заявою [PERSON] вказане нереалізоване майно залишено за нею, за ціною за якою воно було передано на реалізацію - 165391,00 грн. Саме тому, 05 жовтня 2012 року було оформлено заступником начальника першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ Парфьоновим Г.В. та затверджено начальником першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ Галата Д.В. - акт про передачу майна стягувану. На сьогоднішній день Відповідач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про виселення Позивачів та усунення перешкод у користуванні щодо предмета іпотеки, на підставі вищевикладеного. Однак, позивачі зазначають, що про існуючу заборгованість вони не знали оскільки вказані грошові кошти за договором позики фактично на руки не отримували, так як своїми шахрайськими діями та під впливом обману, їх зобов'язала укласти спірний договір [PERSON], яка діяла виключно в своїх корисних цілях. Позивач [PERSON], довіряючи їй, оскільки вони знаходились в дружніх відносинах все життя, погодилась оформити на себе Договір Позики та Договір Іпотеки для того, щоб громадянка [PERSON] отримала кошти, які на той момент були їй необхідні. При цьому [PERSON] запевняла Позивачів, що взяту позику, вона буде повертати [PERSON] вчасно і заборгованість не виникне. Довгий час громадянка [PERSON] говорила Позивачам, що розраховується з [PERSON], тоді як на думку позивачів, з самого початку, вона своїми шахрайськими діями планувала заволодіти даними коштами за рахунок Позивачів. На сьогоднішній день відкрито кримінальне провадження № 12013170500004279 та проводиться досудове розслідування, слідчим Карагяур В.І. по вказаному кримінальному провадженню, [PERSON] являється потерпілою від шахрайських дій громадянки [PERSON], що підтверджується довідкою від 04.10.2013 року. У зв'язку з вищенаведеним, позивачі вважають, що укладений Договір позики має бути визнаний недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину, оскільки був здійснений з порушенням норм ч.2 ст.1046 ЦК України за якою договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також, вважаємо, що вчиняючи виконавчий напис №4166 на підставі договору іпотеки, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч.1 ст. 88 Закону «Про нотаріат» про безспірність заборгованості. З даним розрахунком заборгованості позивачі не погоджуються, оскільки загальна сума неустойки нарахованої Відповідачем та нотаріусом за період з 26 квітня 2009 року по 01 листопада 2011 року в сумі складає: 155340,71 гривень (сто п'ятдесят п'ять тисяч триста сорок гривень 71 копійка) Так як видно з умов Договору позики від 26 грудня 2008 року, строком виконання даного зобов'язання було 26 квітня 2009 року, тоді як приватним нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис лише на 01 листопада 2011 року, з цього приводу, позивачі вважають, що сума нарахованої неустойки є значно завищена, оскільки у разі пропущення річного строку неустойка може бути обрахована за останній рік невиконання зобов'язання, в межах строку позовної давності за основним зобов'язанням. Дану правову позицію, як зазначають позивачі, висловила в своєму рішенні від 23 лютого 2011 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, а тому позивачі вважають, що у них є всі підстави вважати, що Відповідач [PERSON] сприяла збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання та не вжила заходів щодо їх зменшення, тому що вона звернулась до нотаріуса лише через два роки чотири місяці, без повідомлення та звернень до Позивачів з вимогами про усунення порушень зобов'язань. Тому, позивачі вважають, що Відповідач своїми діями, безпідставно збільшила відповідальність боржника, в зв'язку з чим даний розрахунок заборгованості, на підставі якого було вчинено виконавчий напис № 4166, позивачі вважають незаконним. Що стосується вимоги про скасування свідоцтва про власності, позивачі зазначають, що оскаржуване Свідоцтво про право власності від 15 листопада 2012 року, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про реєстрацію права власності на [PERSON] предмета іпотеки, що належало Позивачам було здійснено на підставі Акта про проведення прилюдних торгів, якого фізично навіть не існує, оскільки державним виконавцем було складено лише Акт про передачу майна стягувану, на підтвердження чого посилаються на матеріали виконавчого провадження щодо примусового виконання напису №4166 виданого 01 листопада 2011 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно. Позивачі вважають, що приватний нотаріус [PERSON] грубо порушила норми діючого законодавства, оскільки не перевірила правові підстави та документи, що необхідні для оформлення оскаржуваного Свідоцтва про право власності. Виходячи з вищевикладеного позивачі вважають, що спірний договір позики, підлягає визнанню недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину, оскільки відсутній факт передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми, що є основною умовою договору позики. Як наслідок, Договір іпотеки має бути визнано також недійсним, оскілки був укладений для забезпечення основного зобов'язання, виконавчий напис нотаріуса має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, а свідоцтво скасоване, оскільки вчинене з порушенням діючого законодавства. Позовні вимоги підтримані в судовому засіданні позивачем [PERSON] та представником позивачів за довіреністю [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та її представник по довіреності [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що договір позики від 26 грудня 2008 року та договір іпотеки, укладений 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно, посвідчувався нотаріально у присутності нотаріуса та у відповідав усім нормам та вимогам законодавства України; факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується договором позики від 26 грудня 2008 року, що також не спростовує приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу [PERSON]. Тому підстави для скасування договори позики та договору іпотеки відсутні. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не підтримав, пояснив, що всі дії по посвідченню спірних договорів та видачі спірного виконавчого напису, вчинені відповідно до вимог закону. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не підтримала, пояснила, що спірне свідоцтво було видане відповідно до вимог закону. Представник третьої особи - Першого Приморського ВДВС ОМУЮ в судове засідання не з'явився, викликаний, про поважність причин не явки суду не повідомлено. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, що з'явилися, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не обґрунтовані, не доведені, а тому не підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], номер за реєстром 6987, за умовами якого Боржник зобов'язана була до двадцять шостого грудня дві тисячі дев'ятого року повернути [PERSON] позику у розмірі 257 070 гривень 00 копійок, що еквівалентно 33 000 доларів США 00 центам за курсом Національного банку України па дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. У забезпечення своєчасного виконання Боржником за вищевказаним договором позики, 26 грудня 2008 року було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 6988, згідно якого [PERSON] та [PERSON], при цьому [PERSON] є майновим поручителем [PERSON] - іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю - [PERSON] житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 27,6 кв.м. та складається з двох житлових кімнат житловою площею 22,1 кв.м. ( надалі " Предмет іпотеки "). Предмет іпотеки належав Іпотекодавцям в рівних частках, па підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно - енергетичного комплексу Одеської міської ради 06 серпня 2007 року згідно з розпорядженням № 204525 від 06 серпня 2007 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 8-20971, зареєстрованого Комунальним підприємством " Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості " в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03 жовтня 2007 року, реєстраційний номер: 20501235, номер запису: 928 в книзі: 524 пр-79. Згідно п. 1.3. договору іпотеки предмет іпотеки оцінюється сторонами в 272 650,00 гривень 00 копійок, що за курсом Національного банку України на 26 грудня 2008 року (1 USD = 7,79 UАН) становить 35 000,00 доларів США 00 центів. На підставі п.6.2. даного договору позасудове врегулювання здійснюється шляхом укладення між Іпотекодержателем та Іпотекодавцями договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким може бути передбачена передача Предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя. У встановлений договором строк [PERSON] суму боргу по договору позики від 26 грудня 2008 року не повернула. Стосовно позовних вимог [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договір позики укладений 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 6987, та визнання недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за номером 6988, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правих наслідків, що обумовлені ним. В судовому засіданні позивачі посилалися на той факт, що грошові кошти Позивачі фактично на руки не отримували, оскільки своїми шахрайськими діями та під впливом обману, їх зобов'язала взяти громадянка [PERSON], яка діяла виключно в своїх корисних цілях. Позивач, довіряючи їй, оскільки вони знаходились в дружніх відносинах все життя, погодилась оформити на себе Договір Позики та Договір Іпотеки для того, щоб громадянка [PERSON] отримала кошти, які на той момент їй були необхідні. При цьому запевняла Позивачів, що взяту позику, вона буде повертати [PERSON] вчасно і заборгованість не виникне. Довгий час, громадянка [PERSON] говорила Позивачам, що розраховується з [PERSON], тоді як насправді з самого початку, вона своїми шахрайськими діями планувала заволодіти даними коштами за рахунок Позивачів. Позивачі в судових засіданнях заявляли клопотання про виклик та допит в якості свідка саме [PERSON], яка начеб то отримала кошти від [PERSON], однак остання не з'являлася до суду кожного разу. Позивачі також зазначають, що їх з Відповідачем [PERSON] познайомила саме громадянка [PERSON], запевняючи, що з нею вона уже співпрацювала раніше і ніякої загрози щодо відчуження та втрати майна Позивачів не має. Позивачі також зазначають, що 26.09.2013 року було подано заяву від [PERSON] до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про відкриття кримінальної справи відносно гр. [PERSON], яке було зареєстровано в реєстрі за номером № 20563 і виданий талон-повідомлення № 005846. На сьогоднішній день відкрито кримінальне провадження № 12013170500004279 та проводиться досудове розслідування. Однак суд не може із цим погодитися, оскільки відповідно до відповіді Приморського РВ ОГУ УМВС України в Одеській області від 26.03.2014 вбачається, що по кримінальному провадженню № 12013170500004279 від 15.05.2013 року, де потерпілими є [PERSON], [PERSON] по ознакам злочину, передбаченого ст. 190 ч.3 КК України, 05.11.2013 року було прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивачі в якості доказів, підтверджуючих позов, не надали до суду жодних доказів, вважаючи достатнім для визнання недійсним нотаріально посвідченого договору позики та іпотеки, тільки їх особисті пояснення. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до п.6.3. вказаного договорупозики від 26 грудня 2008 року примусове стягнення і реалізація Предмету іпотеки відбувається шляхом отримання Іпотекодержателем виконавчого напису нотаріуса, або іншим передбаченим законом шляхом, за вибором Іпотекодержателя. 01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 4166 на підставі договору іпотеки, посвідченого вказаним нотаріусом 26 грудня 2008 року, номер за реєстром 6987, укладеного 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставлене у вказаному договорі нерухоме майно, яке належить [PERSON], [PERSON], а саме на житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до виконавчого напису за рахунок заставленого майна підлягає відшкодуванню на користь [PERSON] заборгованість [PERSON] за укладеним 26 грудня 2008 року між нею та [PERSON] договором позики на суму 257 070,00 гривень, що було еквівалентно 33 000,00 доларів США 00 центам за курсом Національного банку України на дату укладення договору (1 USD = 7,79 UАН), посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], номер за реєстром 6987, а саме: неповернута позика в сумі, еквівалентній 33 000, 00 доларів США 00 центам за курсом Національного банку України на дату вчинення виконавчого напису - (1 USD = 7,79 UАН) - 263 241, 00 гривень; пеня за прострочення виконання зобов'язань по поверненню позики у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення за період з 26 квітня 2009 року по 01 листопада 2011 року в сумі 155 340, 71 гривень. Всього підлягає стягненню на користь [PERSON] 418 581, 71 гривень. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також: три відсотки річних від простроченої суми. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Що стосується вимог позивачів про визнання виконавчого напису № 4166, вчиненого 01 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі договору іпотеки, укладеного 26 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно у вказаному договорі нерухоме майно, яке належить [PERSON], [PERSON], а саме на житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] таким, що не підлягає виконанню, суд прийшов до наступного. 16.11.2011 року [PERSON] подала заяву та виконавчий напис № 4166, виданого 01.11.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно, яке належить [PERSON] та [PERSON], а саме на житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. 16.11.2011 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження. У встановлений добровільний термін [PERSON] та [PERSON] вимоги виконавчого документу не виконали. Державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна, яким описана й арештована вищезазначена квартира. Для визначення вартості арештованого майна державним виконавцем було призначено оцінювача для участі у виконавчому провадженні. Згідно експертного висновку вартість майна: квартири [ADDRESS], загальною площею 27, 6 кв. м., склала - 165 391, 00 гривень. Вищевказане майно, на підставі Договору № 1612149 від 12.04.2012 р., було передано на примусову реалізацію на прилюдних торгах до спеціалізованої торговельної організації Філії 16 Приватного Підприємства "НИВА -В.ІІІ.", за місцем проведення прилюдних торгів: місто Одеса, площа, 10 Квітня, оф.16. У відповідності до отриманого від торговельної організації повідомлення, квартира [ADDRESS], загальною площею 27, 6 кв. м., двічі ( 04.06.2012 року та 07.08.2012 р.) не була продана на прилюдних торгах у зв'язку з відсутністю купівельного попиту. Відповідно до ст. 62 Закону України " Про виконавче провадження", якщо майно не реалізовано на прилюдних торгах, державний виконавець повідомляє про це стягувана і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Відповідно до частини 9 статті 62 Закону України " Про виконавче провадження " арештоване майно, а саме: квартира [ADDRESS], загальною площею 27, 6 кв.м., яка належить боржникам - [PERSON] та [PERSON] передається [PERSON] за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію, а саме: 165 391,00 грн. Що стосується вимог позивачів щодо скасування свідоцтва № 1668 від 15 листопада 2012 року про право власності на квартиру [ADDRESS], видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], суд прийшов до наступного. 15.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], на підставі статті 62 Закону України " Про виконавче провадження " та на підставі акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05 жовтня 2012 року, [PERSON] було видано свідоцтво № 1668 на право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на квартиру підлягає державній реєстрації в Комунальному підприємстві " Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості. 17.11.2012 року [PERSON] звернулася до Комунального підприємства " Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості " з метою державної реєстрації вищезазначеної квартири. 10.12.2012 року на підставі свідоцтва № 1668 на право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 15.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], Комунальне підприємство Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості " здійснило державну реєстрацію прав власності на зазначений об'єкт. Оскаржуване cвідоцтво про право власності від 15 листопада 2012 року, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про реєстрацію права власності на [PERSON] предмета іпотеки, що належало Позивачам було здійснено на підставі Акта про проведення прилюдних торгів, якого фізично навіть не існує, оскільки державним виконавцем було складено лише Акт про передачу майна стягувачу. Це підтверджується матеріалами виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису № 4166 виданого 01 листопада 2011 року Приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно. Однак в судовому засіданні третя особа - Приватний нотаріус [PERSON] надала свої пояснення з цього приводу, де зазначила, що це технічна помилка, та 26 червня 2014 року було видано виправлене свідоцтво про право власності (дублікат, що має силу оригіналу), де зазначається, що право власності було здійснено на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що підстав для визнання договору позики та договору іпотеки недійсним немає, оскільки ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачає підставою для визнання недійсності правочину порушення вимог ст. 203 ЦК України. Як вказано вище, порушень встановлених нею правил, як з боку позивача, так і з боку відповідача не було. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства. Суд вважає, що укладання договору позики та договору іпотеки, про який йдеться, не суперечить ні актам законодавства, ні моральним принципам суспільства, оскільки п. 3 ст. 3 ЦК України передбачає свободу договору, а згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 названого кодексу, підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Особи, які вчиняли правочин, мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, тобто ні позикодавець, ні позичальник не визнані в установленому законом порядку недієздатними або обмежено дієздатними. Це підтверджується також і тим, що в самому договорі акцентовано, що нотаріусом, при посвідченні договору дієздатність осіб перевірено. Суд вважає, що сам факт вчинення підпису в договорі є свідченням того, що воля позикодавця та позичальника відповідали внутрішній волі кожного, що відповідає п. 3 ст. 203 ЦК України. Розгляд справи по суті показав, що ні позикодавець, ні позичальник не помилялися відносно обставин, що мають істотне значення, притаманні правочину. Як свідчив представник позивача в судовому засіданні, позивачка розуміла, що було предметом правочину, характер своїх дій, наслідки його вчинення. Таким чином, позивачі, називаючи підставою своїх вимог „обман" з боку громадянинки [PERSON], не надали суду доказів, які б підтвердили цю обставину, як підставу їх вимог, а згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона повинна доказати ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. За ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, тобто ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно п.2 ч.1 ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. За наведених вище обставин та оцінюючи подані докази в сукупності, суд вважає, що твердження позивачів не знайшли свого підтвердження, а навпаки спростовуються зібраними по справі доказами, тому позовні вимоги, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed