Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

23 лютого 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до відповідача [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 23 липня 1994 року вона вступила до шлюбу з відповідачем. 03 грудня 1994 року в них народився син - [PERSON] За час перебування в зареєстрованому шлюбі - в березні 1995 року ними було придбано квартиру [ADDRESS], в якій вони всі разом проживали. Договір купівлі-продажу було посвідчено Першотравенською державною нотаріальною конторою 28 березня 1995 року за реєстровим номером 1456 на ім'я відпоідача. 05 квітня 2006 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області визнано право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру. 04 липня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу вона залишилася проживати у спірній квартирі разом з відповідачем до травня 2015 року. З травня 2015 року їх стосунки зіпсувалися і відповідач почав виселяти її з квартири. Щоб уникнути сварок вона була змушена переїхати жити до своїх батьків. Весь час вона намагалася повернутися жити в спірну квартиру, але відповідач не пускав її, а в листопаді 2015 року взагалі змінив замок на вхідних дверях, що позбавило її права користуватися своїм нерухомим майном. 10 січня 2016 року вона зверталася до відділення поліції з проханням допомогти їй вселитися в житло, однак їй було роз'яснено, що це цивільні правовідносини, які вирішуються через суд. Просить суд усунути порушення її права власності на вказану квартиру, вселити її та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у праві користування спірною квартирою, надати їй ключі від вхідних дверей. Позивачка в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи по суті. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день слухання справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду невідомі. Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Враховуючи вимогист.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Дійсно, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1994 року. Від спільного життя мають повнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В березні 1995 року ними спільно було придбано квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу посвідчено Першотравенською державною нотаріальною конторою 28 березня 1995 року за реєстровим номером 1456, на ім'я відповідача. Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2006 року підтверджується, що рішенням суду визнано право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Копією довідки ПП "Комунальщик-4" від 22 лютого 2016 року підтверджується, що [PERSON] зареєстрована та мешкає [ADDRESS] та має склад сім'ї: колишній чоловік - [PERSON] Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №54900714 від 11 березня 2016 року підтверджується, що вказана двокімнатна квартира на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON], згідно рішення суду №2-346, від 05 квітня 2005 року. Копією свідоцтва про розірвання шлюбу І-КИ №038991 від 04 липня 2006 року підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповіддю Першотравенського ВП Павлоградського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 13 січня 2016 року підтверджується, що ними було розглянуто заяву позивачки відносно [PERSON] В ході проведеної перевірки було встановлено, що в діях останнього не вбачається будь-яких ознак злочину, передбаченого КК України, а вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, тому вона має право звернутися до суду в приватному порядку зі скаргою приватного обвинувачення для вирішення даного питання. Згідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених [PERSON] України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до [PERSON] України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно якої власник має майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки. Вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі, позивачка, як співвласник, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним, а тому, суд вважає, що позовні вимоги позивачки слід задовільнити, усунути порушення її права на вказану квартиру, вселити її в спірне житлове приміщення, зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у її праві володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою та надати їй ключі від вхідних дверей вказаної квартири. Також, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір", суд вважає за необхідне стягти з відповідача судовий збір на користь позивачки в сумі 551,20 гривень, сплачений нею при пред'явленні позову до суду за вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved