Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

30.08.2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач у справі є колишньою дружиною його сина [PERSON] , яка зареєстрована в даному будинку, але фактично не проживає за даною адресою. Він звертався до відповідачки з проханням, щоб вона добровільно виписалася з належного йому будинку, але вона не погоджується. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачка не проживає, виникають проблеми із призначення субсидії, із сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються із розрахунку на відповідачку, чим об`єктивно порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю із підстав, зазначених у позовній заяві, просить позов задовольнити. 28.10.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що дійсно навесні 2015 року відповідач оселилася у помешканні позивача як член їх сім`ї після її одруження з сином позивача [PERSON] та за згодою позивача. [INFO] у них народилася дитина - дочка [PERSON] . У 2015 - 2016 роках відповідач проживала у будинку разом з дочкою, чоловіком, позивачем та дружиною позивача. Вони вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет (оплата комунальних послуг, продуктів харчування та товарів повсякденного побуту). Тобто, відповідач проживала у будинку як член сім`ї власника будинку, що не заперечує сам позивач. На початку 2017 року відповідач виїхала до Республіки Польща на заробітки та перебуває там на даний час. Одружилася вдруге та змінила прізвище. Разом з нею проживає дитина. Проте, зв`язку з житловим приміщенням у будинку позивача не втратила. На території Республіки Польща відповідач проживає тимчасово до 11.12.2021 року, що підтверджується рішенням воєводи Мазовецького від 18.12.2018 року № WSC-II- F.6151.30919/2018.AN та має тимчасову реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS], що підтверджується засвідченням від 27.09.2019 року. Власного житла для свого проживання та проживання дитини не набула. Вважає, що відсутність відповідача, яка тимчасово виїхала до іншої місцевості у зв`язку з умовами роботи є поважною причиною відсутності останньої за постійним місцем проживання. Отже, вимога позивача про визнання відповідачки такою, що втратила право користування будинком, на час звернення з цим позовом є такою, що не ґрунтується на приписах закону. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав із підстав, зазначених у відзиві на позов, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 170752774 від 18.06.2019 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 5). Із довідки Затурцівської сільської ради Локачинського району Волинської області № 1138 від 19.08.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаному житловому будинку (а.с. 13). Відповідно до акту обстеження проживання осіб в будинку від 19.08.2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак протягом трьох років за вказаною адресою не проживає (а.с.14). 16.02.2017 року Локачинським районним судом Волинської області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.04.2018 року 24.04.2018 року відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище із " [PERSON] " на " [PERSON] " (а.с. 26). Згідно із рішенням воєводи Мазовецького від 12.12.2018 року № WSC-II- F.6151.30919/2018.AN відповідачці надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща до 11.12.2021 року (а.с. 39-40) та з 27.09.2019 по 11.12.2021 зареєстроване місце її тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS], що підтверджується засвідченням від 27.09.2019 року (а.с.41-42). Статтею379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірний житловий будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, позаяк у вказаному будинку не проживає протягом трьох років, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, не заперечує того факту, що проживає у Республіці Польща, де зареєстроване її місце тимчасового проживання, шлюб із сином позивача був розірваний за позовом відповідачки, на даний час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Республіки Польща. Отже, обставини, що були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Самостійного права на житло позивача із підстав, передбачених законом (найм, оренда), вона не набула. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Таким чином, позивач, як власник майна, вправі ставити питання про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком. Враховуючи наведені вище обставини, оскільки відповідачка протягом тривалого часу не проживає у спірному житловому будинку, заперечення представника відповідача щодо поважності причин її відсутності за місцем реєстрації не доведено в ході судового розгляду, позаяк доказів її працевлаштування не подано, навпаки долучено докази перебування відповідачки у шлюбі із громадянином Республіки Польща та реєстрації її місця проживання у вказаній країні, чим пояснюється відсутність відповідачки за зареєстрованим місцем проживання в Україні, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , тому позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю. Оскільки позов задоволено повністю, а позивач є інвалідом ІІ групи і відповідно до п.9 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. слід покласти на відповідача на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved