Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.07.2008 року у справі № 2-3456/08 за [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] за кожним. За відповідачем [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на 5/8 частин зазначеної квартири. 21.08.2017 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та винесена постанова, якою передано, як стягувачу, [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 39407521 5/8 часток квартири [ADDRESS], що належить боржнику [PERSON] 23.11.2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво НМХ 009199, яким посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з \~ \~ \~ \~5/8 часток квартири номер 19, розташованої в будинку номер 11 по вул. В. Порика в місті Вінниця, які раніше належали [PERSON] Таким чином, на день подачі позову, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], якій належить 6/8 частки, [PERSON] та [PERSON], яким належить по 1/8 частки кожному. Однак, починаючи з 2008 року у квартирі постійно проживає відповідач, хоча зареєстрована за іншою адресою. Відтак, позивачі позбавлені можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм житлом, що порушує їх конституційні права на недоторканність житла та вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, гарантовані ст.ст. 30, 41 Основного Закону України. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2018 року позовну заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення передано на розгляд до територіальної юрисдикції (підсудності) Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2018 року прийнято заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON] про збільшення позовних вимог, а саме про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні власністю, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та представник позивачів [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивачі зазначили, що не можуть вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки у їх квартирі проживають відповідачі та не надають доступу до квартири. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в повному обсязі. Зазначили, що дійсно проживають у спірній квартирі з 2006-2007 року, не прописані. [PERSON] вважала, що вона являється власником частини квартири, про рішення суду їй нічого відомо не було. [PERSON] підтвердила, що мала боргові зобовязання, а [PERSON] погасила борг і стала власником частки [PERSON] В якості свідків в судовому засіданні було допитано [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що являються сусідами позивачів. Зазначили, що відповідачі проживають в [INFO]. [PERSON] була невісткою [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Частиною 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12.06.2009\~р.\~№2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.07.2008 року по справі № 2-3456/08, зокрема, за [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] за кожним. За [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на 5/8 частини квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. (а.с. 7-9) 21.08.2017 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та винесена постанова, якою передано, як стягувачу, [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 39407521 5/8 часток квартири [ADDRESS], що належить боржнику [PERSON] (а.с. 10-11) На підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21.08.2017 року, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з 5/8 часток квартири номер 19, розташованої в будинку номер 11 по вул. В. Порика в місті Вінниця, які раніше належали [PERSON], оскільки майно не реалізовано/торги не відбулись і стягувач [PERSON] виявила бажання залишити за собою непродане майно та видано свідоцтво серії НМХ № 009199. Зареєстровано в реєстрі за № 2385. (а.с. 12-13) З довідки, виданої МКП «ЖЕК № 7» 26.03.2018 року, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] ніхто не проживає. Особовий рахунок відкрито на імя [PERSON] (а.с. 14) Однак, як вбачається з акту про проживання особи, не зареєстрованої в житловому приміщенні від 11.06.2018 року, [PERSON] (бувша невістка) та [PERSON] (її дочка) не зареєстровані за адресою: [INFO], але проживають там з 30.07.2006 року. (а.с. 51) Також, з матеріалів справи вбачається, що станом на 01.06.2018 року за квартирою № 19 по вул. Порика, 11 у м. Вінниці рахується заборгованість за послугу «утримання будинку» в сумі 1\~976, 55 гривень, за теплопостачання в сумі 3\~191, 75 гривен, за надання послуг з вивезення побутових відходів в сумі 23, 80 гривень, за водопостачання та водовідведення в сумі 970, 45 гривень і 603, 21 гривень. Окрім того, станом на 21.06.2018 року заборгованість по електроенергії становить 137, 82 гривень, а за користування газом 5\~517, 76 гривень. (а.с. 83-91) Так, відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, стаття 157 ЖК УРСР визначає, що членів сімї власника житлового будинку (квартири) можу бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, за змістом ч.1 ст.116 ЖК УРСР виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі перешкоджають позивачам вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, порушують право приватної власності, обмежують позивачам доступ до квартири. Також, судом враховано, що за квартирою № 19 по вул. Порика, 11 у м. Вінниці рахується значна заборгованість за комунальні послуги, з вини відповідачів, вони мають інше житло, по місцю реєстрації, а саме: Вінницька область, Вінницький район, с. Лисогора, вул. Я. Мудрого (Калініна), 13. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1\~ст.317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Так, позивачі та відповідачі не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сімї, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладено. Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивачі як власники майна мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном і право відповідачів на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власників цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні власністю, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Згідно\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь [PERSON] та [PERSON] в рівних частках судовий збір в сумі 1409, 60 гривень. При зверненні до суду позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору. Відтак, з відповідачів слід стягнути в рівних частках судовий збір у розмірі 704,80 гривень в дохід держави. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, час розгляду, вважає, що визначена представником позивача сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною. Враховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до висновку до часткового задоволення про стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивача [PERSON] в сумі 4 000,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial