Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" подано до суду позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними зобов'язаннями. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № DNQIRX13930159 від 05.05.2008 року [PERSON] 05.05.2008 року отримав кредит у розмірі 6738,55 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.10.2009 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, за кредитним договором згідно позову відповідач станом на 02.04.2013 року має заборгованість - 40297,14 грн.. Позивач на підставі ст.ст. 526,527,530,1054 ЦК України просить позов задовольнити та суд стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. Позивач, повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, прохає справу слухати в їх відсутність, позов підтримав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, в поясненнях зазначив, що ніякого кредиту не брав, грошей від банку ніколи не отримував, ноутбуку у нього ніколи не було і він його не купував, зазначив, що документи підписав, коли до нього приїхали працівники банку і повідомили про заборгованість за кредитом близько 12 тис. грн.. і дали на підпис якісь документи, це і був договір, зазначив, що хотів знайти магазин де купувався ноутбук та продавчиню але не знайшов, звертався до міліції, до адвоката. Щодо копії паспорту яка надана до матеріалів справи позивачем він пояснив, що у 2008 році проживав разом з співмешканкою яка мала доступ до його документів, і на його думку, вона могла передати копію паспорту позивачам. Але через те, що він не може надати суду належних доказів щодо вказаних обставин , прохає суд у задоволенні позову відмовити застосувавши строк позовної давності. Надав суду письмову заяву з проханням застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності. Вислухавши відповідача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі через пропущення Позивачами строку позовної давності. Судом встановлено, що сторони перебувають у цивільно-правових відносинах урегульованих договором № DNQIRX13930159 укладеним 05.05.2008 року між Позивачами та [PERSON]. 05.05.2008 року отримав кредит у розмірі 6738,55 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.10.2009 року, що підтверджується анкетою позичальника та заявою позичальника, які підписав відповідач 05.05.2008 року ( а.с.7,8) та накладну без номера від 05.05.2008 року СПД [PERSON] про постачання ним [PERSON] Ноутбуку Tashiba R200-10C вартістю 9000 гривен. Відповідач визнає, що підпис на вказаних документах належить йому, але не читаючі він підписав їх у себе вдома за проханням працівників банку. Вказана обставина судом не була встановлена через відсутність належних доказів і тому суд відноситься критично до таких стверджень і розцінює їх як бажання відповідача уникнути виконання умов укладеного договору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ч.2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. ч.2 ст. 1074 ЦК України вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правило доказування факту отримання грошових коштів позичальником, за цим правилом повинен бути письмовий документ, який підтверджує факт передання певної грошової суми ( кредиту). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. гідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За п.3.3.2. Кредитного договору позичальник зобов'язується не пізніше визначеного договором строку повернути Банку суму наданих кредитних коштів в повному обсязі , сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Стаття 526 ЦК України вказує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з матеріалів справи відповідач зобов'язання за договором не виконав через що виникла заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості ( а. с. 5-6), а тому право позивача на отримання цих коштів було порушене. Але, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України відносно неустойки. Крим цього, відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зі сплинвом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги, положення пункту 7 частини 13 ст.11 Закону України "Про захист прав споживача" застосовуються й до додаткових вимог банку. Договір між сторонами був укладений 05.05.2008 року , який діяв до 05.05.2010 року , проте Позивач звернувся до суду лише 24 квітня 2013 року тоді як сплинув строк позовної давності. Даний спір був розглянутий колегію судів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області і ухвалою від 29.01.2014 року в задоволенні позову було відмовлено через строк позовної давності, але Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував вказану ухвалу вказавши, що при застосуванні строку позовної давності до вказаних правовідносин суд не врахував, що відсутня заява від відповідача саме про застосування строку позовною давності при цьому суд послався на ст. 257 та 261 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав письмову заяву про застосування до вимог позивачів строку позовної давності, та просить в задоволенні позову відмовити саме з цих підстав. За таких обставин суд вважає, що право позивача на отримання суми боргу по кредитному договору від відповідача є доведеним, але це право не підлягає захисту через пропущення позивачем строку позовної давності . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed