Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

15.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2477 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], мотивуючи тим, що на її звернення до приватного нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожній на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.04.2010 року, в той час як правовстановлюючий документ на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [ADDRESS] видано на ім'я одного з співвласників будинку - [PERSON] та не визначено частку другого - [PERSON]. 10.03.2017 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2477 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], оскільки вона є власником 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 14.03.2017 року прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, наполяє на їх задоволенні, також, визнав позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає та не заперечує проти їх задоволення, також, підтримує свої позовні вимоги за зустрічним позовом, наполягає на їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 29.11.2010 року Ларжанською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052103081, власником земельної ділянки площею 0,2477 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], є [PERSON]. Вказане також вбачається із листа відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області від 24.03.2017р. №.9-15-0.183-141/126-17. Згідно довідки Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 285 від 17.03.2014р., відповідно до запису у господарській книзі виконавчого комітету Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1, власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджено, також, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.11.1993 року. Згідно вказаної довідки власником іншої 1/2 частини будинку вказана [PERSON]. Згідно рішення виконавчого комітету Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №5 від 19.02.2016р. «Про проведення перейменування вулиць» [ADDRESS] змінено на [ADDRESS] Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.10.2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла [INFO] року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], та 1/2 земельної ділянка, розташованої за цією же адресою, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER]. За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19.03.2014р. №36920704. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються її дочки: [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про серії [NUMBER] від 26.10.1988р., яка спадщину прийняла фактично, оскільки проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, копія якої наявна в матеріалах справи; [PERSON], яка в установлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса, копія якої наявна в матеріалах справи. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців першої черги немає. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2016р. позивач [PERSON] стала власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] На звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса з приводу видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, листом приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І. за №391/22/2014 від 28.12.2015р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [ADDRESS] видано на ім'я одного з співвласників будинку - [PERSON] та не визначено частку другого - [PERSON]. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п.п. «г» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Таким чином, судом встановлено, що власниками житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] 1/2 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2016р. та [PERSON] - 1/2 частина на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.04.2010 року. Правовстановлюючий документ на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [ADDRESS], виданий на ім'я одного з співвласників будинку - [PERSON], яка померла [INFO]., та не було визначено частку другого співвласника - [PERSON]. Позивач [PERSON] спадщину після померлої матері [PERSON] прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, іншій спадкоємець [PERSON] в установлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса, з огляду на встановлене позивач [PERSON] за первісним позовом та позивач [PERSON] за зустрічним позовом обґрунтовано вимагають визнання за ними права власності на вказане майно по 1/2 частин. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved