Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

у листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи Веприцька сільська рада Гадяцького району, приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Ямпольська Світлана Миколаївна про визнання заповіту недійсним, вказуючи, що батьками позивача та відповідача є [PERSON] та [PERSON], що проживали в с. Веприк Гадяцького району. [INFO] [PERSON] померла, а [INFO] помер [PERSON] Після смерті батька позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо, що батьком 7 травня 2015 року був посвідчений заповіт на ім'я [PERSON] Позивач не погоджуються із заповітом та вважає його недійсним на тій підставі, що батько був похилого віку, останні роки дуже хворів, забував про що говорив. Також батько дуже тяжко переніс смерть дружини [PERSON], ні з ким не розмовляв, а коли розмовляв, то здавалося, що він взагалі не усвідомлює суть розмови, проте заповіт був посвідчений через чотири дні після похорону матері. Вважає, що заповіт посвідчений батьком з явними порушеннями чинного законодавства, тому просить суд визнати заповіт, складений [PERSON] 7 травня 2015 року в Веприцькій сільській рад на ім'я [PERSON] недійсним. 1 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з уточнюючою позовною заявою про визнання заповіту недійсним, посилаючись на ту обставину, що підпис батька у заповіті викликає у нього сумніви, оскільки не відповідає підпису в інших документах, тому просив призначити по справі почеркознавчу експертизу. 27 липня 2017 року [PERSON] подав до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій вказує, що заповіт від імені [PERSON] був посвідчений з явними порушеннями вимог чинного законодавства, так як час посвідчення заповіту вказаний не у посвідчувальному написі, а на початку заповіту, що є порушенням форми посвідчення заповіту. В реєстрі нотаріальних дій Веприцької сільської ради порядкові номери вказані «81-82», що є порушенням і даний номер має підчистки та підправлення, які не застережені належним чином, тому просив визнати заповіт недійсним. В судовому засіданні [PERSON] пояснив суду, що батько не міг скласти заповіт на сестру, оскільки будинок був побудованим ним ([PERSON]) особисто, тому [PERSON] не міг заповісти [PERSON] все домоволодіння. Вважає, що заповіт є несправедливим і складений з порушеннями, бо писався на дому через кілька днів після смерті матері. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, пояснила, що останні роки вона проживала у с. Веприк разом з батьками, які боялися [PERSON], а батько замикався від нього у хаті. Підтвердила, що після смерті матері батько просив привезти для нього секретаря сільської ради, яка разом з ним щось писала у будинку. 3 березня 2016 року батько подарував їй будинок. Інше спадкове майно відсутнє. Пізніше відповідач звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Представник Веприцької сільської ради Зайцев С.Ю. пояснив, що оспорюваний заповіт був посвідчений відповідно до норм чинного законодавства. В подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі Приватний нотаріус Ямпольська С.М. направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Свідок [PERSON] показала суду, що вона працювала секретарем Веприцької сільської ради. [PERSON] повідомила, що батько хоче скласти заповіт і просив приїхати додому. Вдома її зустрів [PERSON] та повідомив, що бажає скласти заповіт на дочку. Він був у нормальному стані, ніяких хворобливих ознак чи тривоги вона не помітила. Після складання заповіту він був прочитаний вголос, потім підписаний. Також в той день [PERSON] писав заяву про відмову від спадщини після смерті дружини. Його волевиявлення було добровільним і свідомим і ніяких сумнівів у неї не викликало. Свідок [PERSON] показав суду, що він працює головним лікарем Веприцької дільничної лікарні. Підтвердив, що покійний [PERSON] завжди був правильним чоловіком, все розумів і вірно оцінював обстановку, жодних ознак амнезії у нього не було. Підтвердив, що за місяць до смерті він переніс інсульт тяжкої форми. Свідок [PERSON] показав суду, що [PERSON] він особисто не знав, однак йому відомо, що секретар посвідчувала заповіт від його імені. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Веприк Гадяцького району, його батьками згідно свідоцтва про народження є [PERSON] та [PERSON] [INFO] в м. Гадяч [PERSON] померла. 7 травня 2015 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме мені та на що я по закону матиму право на день моєї смерті заповідає [PERSON], [INFO] (а.с.10) Як зазначено в заповіті, під час його складання секретарем Веприцької сільської ради була встановлена особа заповідача та перевірена його дієздатність. Як вбачається з копії заповіту та оглянутого в судовому засіданні оригіналі, він підписаний особисто заповідачем та був посвідчений на дому за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з хворобою заповідача. Заповіт посвідчений [PERSON], секретарем виконавчого комітету Веприцької сільської ради Гадяцького району та зареєстрований в реєстрі за №81. [INFO] в с. Веприк Гадяцького району [PERSON] помер. 10 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Ямпольської С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] за заповітом, посвідченим секретарем Веприцької сільської ради 7 травня 2015р. (а.с. 49) 13 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Заєць Н.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON](а.с.59) 15 лютого 2017 року ухвалою суду в даній справі призначено почеркознавчу експертизу, яка не була оплачена позивачем, в зв'язку з чим була повернута на адресу суду без виконання. Розглядаючи позов виключно у межах заявлених позовних вимог від 27 липня 2017 року, які фактично не були підтримані позивачем у судовому засіданні, а лише його адвокатом, суд встановив, що майно, яке б охоплювалось заповітом і на яке могло б бути видано свідоцтво про право на спадщину, відсутнє. В судовому засіданні позивач просив визнати заповіт недійсним з тих підстав, що волевиявлення батька було сумнівним, так як заповіт був вчинений лише через 4 дні після смерті матері. Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки позивачем не надано доказів того, що на момент складання заповіту заповідач не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, визнавати заповіт недійсним саме з цієї підстави, суд не вбачає можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Отже, чинність заповіту пов'язується законом із дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення. При цьому невідповідність заповіту вимогам закону означає його нікчемність. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 статті 207 ЦК. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК. Заповіти підлягають державній реєстрації. Отже, необхідні вимоги до заповітів передбачені законом і недодержання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. До них відносяться: - письмова форма заповіту; - зазначення в заповіті місця та часу його складання; - заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем; - у разі, якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, а саме: якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа; підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє; підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. - заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК; - якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках ( ч.2 абз 3 ст. 1248 ЦК) та інше. Як встановлено в процесі розгляду справи наведені вимоги під час складання заповіту були дотримані. Заповіт посвідчений секретарем Веприцької сільської ради, яка є уповноваженою на те особою, складений у письмовій формі з зазначенням дати та часу, особисто підписаний [PERSON] та ним прочитаний. Позивач у судовому засіданні не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фізичних вад у батька, через які він не міг прочитати та підписати заповіт особисто. Також в заповіті мається застереження про те, що через хворобу заповідача він посвідчений вдома, що теж відповідає вимогам закону. Зазначення даної обставини та часу посвідчення заповіту не у посвідчувальному написі, а на початку заповіту є формальною помилкою, яка не впливає на його зміст та форму в цілому. За наведених обставин суд приходить до висновку, що заповіт [PERSON], посвідчений секретарем Веприцької сільської ради 7 травня 2015 року за реєстром №81 відповідає вимогам закону щодо змісту та форми і його посвідчення. Окрім цього суд вважає необхідним звернути увагу на те, що нікчемність правочину визначена статями 27, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 27 ЦК нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права і обов'язки. У ст. 215 ЦК встановлений зв'язок між поняттями нікчемний та недійсний, за яким недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). Тобто, у разі складання заповіту представником заповідача або посвідчення його не уповноваженою особою, а також недотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства і звернення до суду в даному випадку не є обов'язковим. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Поміж тим, як вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Ямпольської С.М. про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом (а.с.49) На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом була відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] При цьому суд відзначає, що нотаріус не мала жодних зауважень та сумнівів щодо змісту та форми заповіту, оскільки прийняла його і заяву, відкрила спадкову справу та зареєструвала у спадковому реєстрі (а.с.58). Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій в даному випадку відсутня, а також відсутні дані про прийняття спадщини [PERSON] за законом після смерті [PERSON] Таким чином, нотаріусом при відкритті спадкової справи, не встановлено нікчемності заповіту і дії нотаріуса не оспорені. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Однак за змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. В даному випадку позивач не заявляв вимогу про встановлення нікчемності правочину, а лише послався в описовій частині позову на його нікчемність, не пред'являючи інших вимог. При цьому вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину також не заявлялись. Як уже неодноразово зазначалось, частина 2 ст.215 ЦК України не вимагає від суду визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом. Відповідно до ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь - якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Виходячи з аналізу наведених норм, потреба у визнанні правочину недійсним виникає у разі коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, він порушує права інших осіб, зареєстрований в державних органах, необхідно визнати право власності, тобто при наявності обставин, які створюють для сторін відповідні наслідки, передбачені законом і які потребують відповідного способу захисту. Поміж тим, судом встановлено, що майно, на яке б можливо було видати свідоцтво про право на спадщину, відсутнє. Таким чином, у даному випадку оспорюваність правочину є досить сумнівною, оскільки оспорюваний заповіт не породжує для сторін жодних прав і обов'язків і не створює ніяких наслідків, які б потребували судовому захисту з відновленням прав позивача. Посилання у позові на допущені порушення ведення нотаріального реєстру теж не заслуговують на увагу суду. Так, з реєстру нотаріальних дій Веприцької сільської ради вбачається, що під номером нотаріальної дії 81-82 від 7 травня 2015 року для [PERSON] було вчинено дві нотаріальні дії: посвідчено заповіт та завірено справжність підпису на заяві про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] Маються також два підписи [PERSON]. В оспорюваному заповіті від 7 травня 2015 року зазначено реєстр №81, що відповідає номеру нотаріальної дії в реєстрі. Дана обставина була перевірена в судовому засіданні та встановлено, що першим був посвідчений заповіт, а потім справжність підпису на заяві, що теж відповідає записам у реєстрі нотаріальних дій Веприцької сільської ради. При безпосередньому огляді в судовому засіданні зазначеного реєстру жодних підчисток та підправлень візуально виявлено не було. Даний факт на думку суду є надуманим зі сторони позивача, яким з даного приводу не надано жодних належних та допустимих доказів. При цьому суд вважає необхідним відзначити, що правильність чи неправильність ведення реєстру нотаріальних дій не породжує в даному випадку жодних правових наслідків для нікчемності чи недійсності правочину, оскільки ведення реєстру ніяким чином не впливає на зміст, форму та посвідчення правочину, тому посилання на дану обставину є неспроможним. Також суд вважає, що на дійсність правочину жодним чином не впливає і сплата державного мита, яка справляється при вчиненні нотаріальних дій. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Стаття 212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності у межах позовних вимог надані в судовому засіданні докази, суд вважає, що позивачем не доведено факту порушень вимог закону при складанні заповіту та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю заявлених вимог.

Outcome: dismissed