Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Адміністрації Ленінського району Харківської міської ради, третя особа - Харківська міська рада, про визнання права, а саме просив поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання його права на 3/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS]; визнати його законним спадкоємцем своєї матері - [PERSON], на 3/5 частини зазначеного житлового будинку; визнати право [PERSON] на отримання грошової компенсації вартості 3/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS]; визнати право [PERSON] на отримання грошової компенсації вартості квартири в будинку житлового фонду Жовтневого району міста Харкова, відповідно до норм користування житловими приміщеннями, встановленими законом. В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що його мати - [PERSON] померла [INFO] року, не залишивши заповіту. Він є спадкоємцем першої черги за законом. Надбати право на спадок за законом на 3/5 частини будинку за адресою [ADDRESS], які належали його матері він не мав можливості оскільки домова книга на будинок на момент смерті вже була вилучена Виконкомом Ленінського району м. Харкова на підставі рішення Харківського облвиконкому № 563 від 25.08.1982 року. Відповідно до зазначеного рішення будинок, розташований в [ADDRESS] підлягає знесенню, а жильці відселенню, у зв"язку з відводом земельної ділянки під державне будівництво. Зареєстрованим в частині будинку, що належала [PERSON] значився позивач. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 23.07.1986 року було виселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] з будинку [ADDRESS] Рішенням Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 19.01.1990 року [PERSON] було визнано втратившим право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. З цих підстав позивач зазначає, що на теперішній час він як спадкоємець своєї матері за законом не отримав жодної компенсації за знесені 3/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Що на його думку є незаконним. Вважає, що він як спадкоємець своєї матері має право на 3/5 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS], що також не позбавляє його права на отримання квартири в будинку житлового фонду, відповідно до норм користування житловими приміщеннями. встановленими законом, або отримання грошової компенсації її вартості. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Адміністрації Ленінського району Харківської міської ради до судового засідання не з"явився, про слухання справи повідомлялися належним чином. Представник Харківської міської ради проти задоволення позову заперечував, були надані письмові заперечення,також просив застосувати строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.10, ст.11 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є рідним сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Відповідно до відомостей Головного управління юстиції у Харківській області Харківського обласного державного нотаріального архіву після померлої [PERSON] спадкова справа не заводилась, з заявами про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину від спадкоємців померлої до нотаріальної контори не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Такі ж відомості надані і Другою харківською державною нотаріальною конторою. Як вбачається з наданих суду документів: Рішенням Харківського обласного виконкому від 25.08.1982р. № 563 будинок по [ADDRESS] підлягає зносу, а земельна ділянка вилучена під державне будівництво. 3/5 частини будинку по [ADDRESS] належали на праві особистої власності [PERSON]. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.07.1986р. [PERSON] виселено з будинку по [ADDRESS] до квартири [ADDRESS]. В позовній заяві до суду виконавчий комітет Ленінської районної ради народних депутатів у м. Харкові зазначав, що на виконання рішення Харківського обласного виконкому від 25.08.1982р. № 563 відповідачу надається упорядкована ізольована однокімнатна квартира, однак відповідач відмовляється від наданої житлової площі, вимагаючи надання йому двокімнатної квартири. Ухвалою судової колегії по цивільним справам Харківського обласного суду від 19.08.1986р. № 1273 вказане рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23.07.1986р. залишено без змін, а касаційну скаргу [PERSON] - без задоволення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.1990р. [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Вказані рішення набрали законної сили та мають преюдиціальне значення, позивач [PERSON] не був власником житлового будинку по [ADDRESS], що підлягав знесенню, а лише мешкав у цьому будинку, в зв'язку із чим відповідно до ст. 171 ЖК УРСР і був забезпечений іншим житлом - квартирою [ADDRESS], право користування яким втратив з передбачених законом підстав. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.01.2013р. рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.01.1990р. про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] - залишено без змін. Відповідно до ст. 8 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 171, 174 ЖК УРСР, в разі знесення жилих будинків (квартир), що є в приватній власності громадян, у зв'язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду . Крім того, власникам жилих будинків (квартир)на їх вибір або сплачується вартість будинків (квартир), будівель та пристроїв, що зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель та пристроїв за своїм розсудом . У разі знесення будинку у зв'язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб вимога компенсації за будинок, що підлягає знесенню, є суб'єктивним правом власника або власників. З огляду на зазначене право власника передбачає і його право на вибір відповідної компенсації за знесений будинок і надання жилого приміщення у власність тільки за наявності його волі (статті 171- 173 ЖК). Порядок та умови надання громадянам квартир, відшкодування вартості житлових будинків, що зносяться у зв'язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб, на час виникнення даних правовідносин, був додатково урегульований постановою Ради Міністрів Української РСР від 22.12.1983 року № 523 "Про порядок відшкодування громадянам вартості належних їм жилих будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв'язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб, і забезпечення їх жилою площею", постановою Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 року № 1131 з послідуючими змінами, Інструкцією № 72-Д від 29.12.84 року "Про порядок та умови розрахунків, пов'язаних зі зносом, перенесенням та відновленням жилих будинків, інших будівель та пристроїв, що перебувають у приватній власності громадян" затв. Державним будівельним комітетом СРСР, Міністерством фінансів СРСР, Держбанком СРСР, Стройбанком СРСР. Так, відповідно до вимог підпунктів 1-6 пункту 1 постанови Ради Міністрів Української РСР від 22.12.1983 року № 523 у разі знесення жилих будинків, що перебувають в особистій власності громадян, у зв'язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб, власникам, за їх вибором або виплачується вартість будинків, будівель і пристроїв, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель і пристроїв за своїм розсудом. Вартість жилих будинків , будівель і пристроїв, які перебувають в особистій власності громадян, а також плодово-ягідних насаджень і посівів виплачується громадянам державними або кооперативними та іншими громадськими підприємствами, установами й організаціями (крім житлово-будівельних кооперативів), яким відводяться земельні ділянки , у решті випадків - виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів. Якщо вилучення земельної ділянки пов'язано зі знесенням будівель, споруд, насаджень, що належать окремим громадянам на праві особистої власності, то власникам відшкодовується їх вартість. За бажанням власника замість знесеного будинку йому і членам його сім'ї можуть бути виділені квартири в будинках державного чи відомчого житлового фонду за діючими житловим нормам. У цьому випадку вартість знесених будівель і споруд власникам не виплачується. Статтею 142 ЦК Української РСР (1963 р.) передбачалася виплата компенсації відповідно до чинного законодавства, у разі знесення жилого будинку, належного громадянинові на праві особистої власності, в зв'язку з вилученням земельної ділянки для державних громадських потреб, крім забезпечення його жилим приміщенням. Порядок виплати такого відшкодування (компенсації) здійснювався відповідно до порядку визначеного Постановою Ради Міністрів Української РСР №61 від 17.01.1961р. «Про порядок відшкодування громадянам вартості належних їм жилих будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв'язку з вилучення земельних ділянок для державних або громадських потреб, і забезпечення жилою площею», допускався в кожному окремому за умови надання дозволу на таке вилучення відповідного виконавчого комітету обласної Ради народних депутатів, виконавчих комітетів Рад народних депутатів міст республіканського (союзних республік) підпорядкування. Порядок та підстави вилучення земельної ділянки чи її частини на момент прийняття рішення №305 від 16.12.1976 року визначався діючими на той час положеннями ст. 36,37,38 ЗК Української РСР (1970 р.) і таким правом наділялися обласні Ради депутатів, їх виконавчі комітети на території області. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд звертає увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Правовстановлюючим документом, що підтверджує право спадкоємця на майно спадкодавця було і є зараз свідоцтво про право на спадщину. Згідно правил ст.560 ЦК Української РСР 1963р., свідоцтво про право на спадщину видавалася державною нотаріальною конторою. Отже, саме державні нотаріуси визначали факт прийняття спадкоємцем спадщини, що дають безперечні підстави для видачі свідоцтва. Спадковим майном, яке є предметом спору, є частина будинку, тобто нерухоме майно, на яке видається свідоцтво про право власності на таке майно і яке підлягає державній реєстрації. При цьому такі дії повинні бути виконані спадкоємцем протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Доводи позивача про відсутність у нього документів, а саме будинкової книжки не заслуговують на увагу, оскільки для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини не потрібні зазначені документи. Ця обставина підтверджується вже на час видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин загальна позовна давність встановлювалась тривалістю у три роки, що повністю узгоджується і з вимогами ст. 257 ЦК України, що діє на момент вирішення справи. Статею 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ст..119 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Як вже зазначалося, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично оцінює вимоги позивача про поновлення строку звернення до суду. Жодних доказів поважності пропуску строку звернення до суду позивач суду не представив. Крім того, станом на час звернення до суду після смерті матері і відкриття спадщини пройшло майже 28 років. Смерть матері та відкриття спадщини після її смерті є відомим позивачу фактом. Позивач знав про це, однак, протягом більше 20 років не заявляв про свої спадкові права на неї. На підставі зазначеного, суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку для звернення до суду з даною позовною заявою, а також враховуючи заяву представника Харківської міської ради про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed