Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 17.08.2016 року, в якому просив суд: стягнути з ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» на його користь 55 431,53 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також 450 грн. - вартість транспортування пошкодженого транспортного засобу з місця ДТП до місця його зберігання; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП, в розмірі 50 000 грн., а також вартість складання судовим експертом [PERSON] висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріальних збитків №113/16 від 04.07.2016 року в розмірі 1500 грн.; стягнути солідарно з ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» та [PERSON] на його користь судові витрати, які складаються із витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Пред'явлені вимоги мотивовано тим, що 28.05.2016 року об 11.40 год. в Покровському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відбулася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], та автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], під керуванням невідомої особи. В результаті ДТП належний йому транспортний засіб отримав механічні пошкодження, чим спричинено матеріальні збитки в розмірі 55 431,53 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу була застрахована в ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС», 01.06.2016 року із повідомленням про настання страхового випадку він звернувся до страхової компанії. Однак, в липні 2016 року він отримав відповідь страховика за №1400/2229 від 11.07.2016 року про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що на момент викрадення автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], про що останнім було заявлено до поліції, дія полісу була достроково припинена, а також з огляду на відсутність в даному випадку підстав для виконання страховою компанією своїх зобов'язань щодо [PERSON] як потерпілої особи. Не погоджуючись з наведеними ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» підставами для відмови у виплаті страхового відшкодування за фактом настання страхового випадку, за захистом своїх прав він звернувся до суду. Крім того, будучи особою, потерпілою від вчинення ДТП, він просив відшкодувати спричинену йому моральну шкоду за рахунок [PERSON] як володільця автомобіля [NUMBER], на якому було вчинено ДТП. Обсяг моральної шкоди пов'язує з тим, що внаслідок ДТП він зазнав емоційного стресу, був позбавлений можливості користуватись належним йому автомобілем. Крім того, обставини пригоди вплинули на стан його здоров'я, життєвий графік, викликали ряд проблем матеріального характеру, змусили змінити звичний для нього образ життя. З урахуванням обсягу та глибини моральних страждань, рівня вини [PERSON] у виникненні ДТП, розмір спричиненої йому моральної шкоди позивач оцінив в 50 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] підтримали пред'явлені вимоги, наполягали на їх задоволенні. Додатково представник позивача акцентував увагу суду, що саме [PERSON] як особа, яка на правовій підставі володіла автомобілем [NUMBER], до моменту ДТП повинен нести відповідальність за завдану позивачеві моральну шкоду. Відмову страхової компанії у виплаті страхового відшкодування з посиланням на наявність кримінального провадження вважав безпідставною та передчасною з огляду на відсутність обвинувального вироку суду відносно особи, винної у вчиненні ДТП. Оскільки страховий поліс є діючим, його не було вилучено та анульовано, тому страхова компанія повинна виплатити позивачеві страхове відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку. Крім того, представник позивача [PERSON], будучи присутньою в минулих засіданнях, підтримуючи пред'явлені її довірителем вимоги, також зазначала, що [PERSON] свідомо та добровільно передав ключі від автомобіля невідомій особі, яка на належному йому автомобілі вчинила ДТП, а тому й повинен відповідати за шкоду, спричинену [PERSON] як володілець транспортного засобу та особа, яка укладала договір страхування, не дивлячись на те, що право власності на автомобіль зареєстроване на ім'я його дружини [PERSON] Представник відповідача ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» Ніколаєв В.В. заперечував проти задоволення пред'явлених [PERSON] позовних вимог з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Згідно позиції, викладеної в письмових запереченнях проти позову (а.с.80-82) зазначив, що дійсно 28.05.2016 року відбулася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням невідомої особи. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника вказаного транспортного засобу застрахована ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» згідно полісу АЕ 8658000 від 04.05.2016 року. З повідомленням про настання страхового випадку [PERSON] звернувся до страховика 01.06.2016 року, про що заведено справу за № 04144/20/2016/53 від 02.06.2016 року. Однак, у зв'язку зі зверненням власника автомобіля [NUMBER], [PERSON] із заявою до поліції про притягнення до кримінальної відповідальності невстановленої особи, яка 28.05.2016 року незаконно заволоділа його автомобілем та пошкодила автомобіль [PERSON], а також з огляду на дострокове припинення дії договору цивільно-правової відповідальності на підставі ст.18.1.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» відмовило [PERSON] у виплаті страхового відшкодування. Присутня в судовому засіданні представник відповідача ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» Ємельчева А.Б. підтримала письмові заперечення проти позову. Додатково зазначила, що страховий поліс [PERSON] не анульовано та не вилучено, на даний час він є діючим. На час перебування транспортного засобу в чужому володінні дія полісу вважалась припиненою, а коли автомобіль знайшли та повернули власникові 28.05.2016 року, дію страхового полісу було відновлено. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення пред'явлених до [PERSON] вимог щодо відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що жодних протиправних дій відносно [PERSON] його довіритель не вчиняв, винним у виникненні ДТП визнаний не був, кримінальне провадження щодо незаконного заволодіння належним йому автомобілем триває дотепер, а тому підстави для пред'явлення до нього вимог відсутні. Зауважив, що 28.05.2016 року під час залишення [PERSON] належного йому автомобіля [NUMBER], на автомийці, він залишив працівникові автомийки і ключі від транспортного засобу, оскільки в силу встановленого в автомобілі механізму центральної сигналізації, який блокується при відкритті дверей та багажника, це було необхідним. Вважав, що передання ключів від автомобіля без передачі технічного паспорту не є добровільним переданням транспортного засобу в користування іншій особі, у зв'язку з чим працівник автомийки самовільно та протиправно заволодів належним [PERSON] автомобілем і без його відома та згоди керував ним. В подальшому представник відповідача [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, будучи повідомленим належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи від нього на адресу суд не надходило. З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, з метою дотримання розумного строку розгляду справи, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] з урахуванням попередньо висловленої позиції по суті пред'явлених вимог. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що приблизно наприкінці травня 2016 року сталася ДТП, в результаті якої водій автомобіля [NUMBER], пошкодив його автомобіль та автомобіль, належний [PERSON], які на той момент було припарковано поруч у дворі будинку, де вони проживають. Водій, який вчинив ДТП, місце пригоди залишив. Сам власник автомобіля [NUMBER], [PERSON] в добровільному порядку пропонував компенсувати спричинені збитки, які за обидва автомобілі оцінив в 2 000 доларів США, аби не викликати поліцію для оформлення матеріалів за фактом пригоди. Однак по приїзду його адвоката [PERSON] відмовився компенсувати збитки. Розмір збитків, завданих автомобілю [PERSON] оцінено в 8000 грн., однак у зв'язку з наявністю кримінального провадження страхова компанія відшкодування не виплатила. [PERSON] сам подав заяву про угон його автомобіля з автомийки, де до моменту ДТП він залишив автомобіль та ключі від нього для здійснення обслуговування. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що 28.05.2016 року він приїхав в гості до знайомого, який проживає на мкр-ні Індустріальний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. У дворі будинку він побачив працівників поліції та три пошкоджених автомобілі, серед яких був ЗАЗ, Daewoo Lanos. Власник автомобіля [NUMBER], повідомив, що напередодні ДТП він залишив свій автомобіль на автомийці та ключі від нього працівникові автомийки, який за його відсутності протиправно заволодів автомобілем та вчинив ДТП. [PERSON] дійсно пропонував власникам пошкоджених транспортних засобів гроші в рахунок відшкодування збитків, оскільки планував поїхати за кордон та не хотів мати проблеми. На місці ДТП також був автомобіль [NUMBER], із наявними механічними пошкодженнями капоту та бамперу. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] показала, що приблизно весною 2016 року їй на мобільний телефон зателефонувала дружина [PERSON] та повідомила, що з вини її чоловіка [PERSON], який угнав з автомийки автомобіль [PERSON], відбулася ДТП. Між собою [PERSON] та її чоловік були знайомі близько півтора роки, перебували в дружніх стосунках. Про те, що [PERSON] був раніше судимим, [PERSON] знав. Час від часу [PERSON] завозив на автомийку автомобіль [NUMBER], належний його дружині [PERSON] Близько 2-3-х разів мали місце випадки, коли [PERSON] передавав ключі від машини [PERSON], для того, щоб останній після обслуговування автомобіля привозив до будинку, де проживав [PERSON] Транспортними засобами з автоматичною коробкою передач її чоловік керував погано, чи є у нього права на керування транспортним засобом їй взагалі не відомо. Зі слів її чоловіка, 28.05.2017 року на автомийку машину привіз особисто [PERSON], який і добровільно передав ключі [PERSON] Стосовно кримінального провадження, зазначила, що [PERSON] пропонував заплатити грошові кошти в сумі 128 000 грн., аби не давати подальший хід справі. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що свідком ДТП 28.05.2016 року він не був, про наявність згоди між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі транспортного засобу йому не відомо. Всі обставини події йому відомо виключно зі слів [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивача, його представників, представників відповідачів, покази свідків, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.3,11,15 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що 28.05.2016 року об 11.40 год. в Покровському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відбулася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], та автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], під керуванням невідомої особи. Цього ж дня, 28.05.2016 року, [PERSON] звернувся до Жовтневого ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою про те, що в період часу з 11.00 год. до 12.00 год. невстановлена особа, перебуваючи на території автомийки, розташованої неподалік від зупинки громадського транспорту на мкр-ні. Індустріальному в м. Кривому Розі Дніпропетровської області заволоділа належним йому транспортним засобом марки Kia Sorento, р/н [NUMBER], який пізніше було знайдено неподалік від буд.№70 на мкр-ні. Індустріальний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. За фактом звернення [PERSON] відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040730001658 від 29.05.2016 року з попередньою кваліфікацією за ч.1 ст.289 КК України, що підтверджується Витягом з ЄРДР (а.с.83, 103, 145). Досудове розслідування кримінального провадження триває, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні правопорушення (а.с.102, 144). Відомості про притягнення до адміністративної відповідальності учасників ДТП, яка сталася 28.05.2017 року, в обліковій базі даних Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі Департаменту патрульної поліції відсутні (а.с.104). В результаті ДТП автомобіль [NUMBER], 2007 року випуску, отримав ряд механічних пошкоджень, які зазначені в протоколі огляду від 10.06.2016 року, фото-таблиці та підтверджуються оглянутим судом відеозаписом на флеш-накопичувачу (а.с.34-56, 116). 04.05.2016 року між [PERSON] та ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із оформленням полісом серії АЕ № 8658000, за яким страхувальником виступав [PERSON], а застрахованим транспортним засобом - автомобіль [NUMBER], 2007 року випуску (а.с.63). Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майно, встановлено в 100 000 грн. Будучи потерпілим від ДТП, в порядку ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 01.06.2016 року [PERSON] подав до ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» повідомлення про ДТП (а.с.58). На підставі звернення [PERSON] страховою компанією відкрито справу № 04144/20/2016/53 від 02.06.2016 року. Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку 28.05.2016 року, ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» керувалась положеннями ст.ст.12, 18.1.2, 32.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо дострокового припинення дії договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного з [PERSON] у зв'язку з виходом застрахованого ним транспортного засобу з його володіння проти його волі, а також з огляду на відсутність підстав для виконання страховою компанією своїх зобов'язань перед [PERSON] як потерпілою особою (а.с.60). Перевіряючи правомірність відмови у виплаті [PERSON] страхового відшкодування, суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо передбачено такий обов'язок. Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов"язання згідно з договором обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що регламентовано спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно зі ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1ст.13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Так, цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована відповідно до поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ № 8658000 від 04.05.2016 року ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС». Як визначено ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнано, що 28.05.2017 року об 11.40 год. в Покровському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відбулася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], та автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], в розумінні ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є страховим випадком, про який [PERSON] як потерпіла сторона заявив 01.06.2016 року в межах встановленого законом строку. За змістом ст.ст.9, 22-28, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №113/16 від 04.07.2016 року щодо визначення матеріальних збитків, та ремонтної калькуляції до нього, складених судовим експертом [PERSON] (а.с.9-22, 23-30) сума матеріального збитку, спричиненого власникові автомобіля [NUMBER], складає 55 431,53 грн., вартість відновлювального ремонту - 68 059,61 грн. (а.с.28). Огляд транспортного засобу, складання протоколів оглядів для подальшого розрахунку збитків здійснювався судовим експертом в присутності власника автомобіля - [PERSON], адвоката [PERSON], представника ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» Ємельчевої А.Б. Жодна зі сторін своїх зауважень чи незгоди не висловила (а.с.12). Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092. Відповідно до п.п.1.6, 8.1 та 8.3 Методики, відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за законом має сплатити страховик як страхове відшкодування. За даних обставин, з урахуванням доведеності факту настання страхового випадку, суд приходить до висновку, що розмір страхового відшкодування [PERSON] за спричиненими йому матеріальними збитками в розумінні ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» складає 55 881,53 грн., з яких - 55 431,53 грн. - шкода, пов'язана з пошкодженням транспортного засобу, 450 грн. - шкода, пов'язана з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (квитанція №207938 від 28.05.2016 року, а.с.64) та не перевищує встановленого умовами договору ліміту відповідальності. Відмовляючи у здійсненні виплати страхового відшкодування, ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» посилалось на ст.18.1.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо дострокового припинення дії договору страхування, укладеного з [PERSON], з ініціативи страхувальника у зв'язку з виходом транспортного засобу з його володіння як страхувальника проти його волі. Так, порядок дострокового припинення договору страхування з ініціативи страхувальника регламентовано ст.18.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої у разі дострокового припинення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик вилучає страховий поліс та анулює його і за умови відсутності виплат страхового відшкодування за цим договором повертає страхувальнику частку страхового платежу, яка обчислюється пропорційно до періоду страхування, що залишився до закінчення строку дії договору, з утриманням, у передбачених законом випадках, понесених витрат на ведення справи, але не більше 20 відсотків цієї частки. В ході судового розгляду встановлено, що 28.05.2016 року [PERSON] звертався до поліції із заявою про заволодіння невідомою особою належним йому автомобілем [NUMBER], який знаходився на автомийці. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, показали, що ДТП виникла з вини водія автомобіля [NUMBER], яким [PERSON] не був. Після ДТП транспортний засіб було знайдено неподалік від будинку №70 на мкр-ні Індустріальному в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та 28.05.2016 року повернуто законному володільцеві. Вказані обставини також не спростовував відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], що також підтверджується відомостями у Витягу з ЄРДР (а.с.103). Натомість, достроково припиняючи дію договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного з [PERSON] 04.05.2016 року зі строком дії до 04.05.2017 року, в порушення вимог ст.18.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» не вилучила у страхувальника та не анулювала страховий поліс серії АЕ № 8658000 від 04.05.2016 року, а також не повернула страхувальникові частку страхового платежу, що залишився до закінчення строку дії договору. В ході судового розгляду представник відповідача ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» Ємельчева А.Б. підтвердила, що вказаних дій страхова компанія не вчиняла, доповнивши, що договір є діючим, як і був діючим на момент звернення [PERSON] 01.06.2016 року уз відновленням його дії після повернення 28.05.2016 року автомобіля законному володільцю. За даних обставин суд приходить до переконання, що відповідач ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» неправомірно відмовив [PERSON] у виплаті страхового відшкодування в розмірі 55 881,53 грн., яке підлягає стягненню зі страхової компанії на користь позивача в примусовому порядку, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо пред'явлення вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди, завданої в результаті ДТП, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч.1 ст.1188 ЦК України). З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст.1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, яким є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Таким чином, положення ст.ст.1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ч.1 ст.1167 ЦК України, а тому перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Такої позиції також дотримується Верховний Суд України, яка викладена в постанові №6-108цс13 від 06.11.2013 року. В ході судового розгляду встановлено, що право власності на автомобіль [NUMBER], значиться зареєстрованим з 30.04.2016 року на ім'я [PERSON] за вторинною реєстрацією на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, [PERSON], будучи чоловіком [PERSON], до моменту вчинення ДТП 238.05.2016 року володів транспортним засобом на достатній правовій підставі (маючи при собі правовстановлюючі документи на автомобіль, поліс та свідоцтво про право керування транспортним засобом), що підтвердив його представник [PERSON] та допитана в якості свідка [PERSON] Посилання представника відповідача [PERSON], що останній не є належним відповідачем в частині відшкодування шкоди, оскільки жодних дій, які б свідчили про її спричинення позивачеві не вчиняв, суд оцінює критично з огляду на те, що саме в результаті його недбалості як володільця транспортного засобу, що сприяло неправомірному заволодінню автомобілем іншою особою, яка вчинила ДТП, збитки було завдано [PERSON] Сама по собі зміна власника транспортного засобу, яким керувала особа, винна у завданні шкоди потерпілому, не змінює суб'єктного складу сторін у спорі. Крім того, як вбачається зі змісту ст.ст.33, 36, 119 ЦПК України виключно на позивача покладено обов'язок визначення відповідача у справі. Так, визначаючи відповідачем [PERSON], на переконання суду, позивач вірно визначив юридичні та фактичні (матеріальні ознаки) його як володільця транспортного засобу, який несе відповідальність за шкоду, заподіяну належним йому автомобілем - джерелом підвищеної небезпеки. Однак, враховуючи, що особу, яка вчинила ДТП та заволоділа автомобілем [PERSON], на момент ухвалення судового рішення не встановлено, а вина [PERSON] у вчиненні як ДТП, так і кримінального правопорушення не доведена, суд приходить до висновку, що [PERSON] повинен нести відповідальність за завдану позивачеві моральну шкоду одноособово, що у випадку встановлення винної особи та доведення її вини, не позбавляє відповідача права на пред'явлення до неї вимог в регресному порядку. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд визначає з урахуванням п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», психоемоційного стану та переживань позивача, оскільки він дійсно переніс емоційний стрес, переживання, викликані необхідністю відновлення такого стану, змінами в звичному життєвому ритмі, спричиненими відсутністю деякий час у нього автомобіля як засобу пересування, тому приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на корить [PERSON] моральної шкоди в розмірі 3500 грн. Саме такий розмір компенсації моральної шкоди позивачам суд вважає таким, що відповідатиме засадам розумності, справедливості та виваженості. З огляду на викладене суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 558,82 грн. та витрати, пов'язані із залучення спеціаліста для визначення розміру матеріальних збитків - 1500 грн., що сумарно складає 2058,82 грн., а з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] - судовий збір в розмірі 38,58 грн. пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial