Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період 2000-2016 рр; визнати право власності за [PERSON] на 1/ 2 частини земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 0,0300 га, яка визначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та розташована в [ADDRESS] , та виділити в натурі таку частину з урахуванням 1/ 2 частки відповідача; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] разом з відповідачем проживала у громадянському шлюбі з 2000 року по 2016 рік. 14.12.2011 року фактичним подружжям за спільні кошти було придбано зазначену земельну ділянку, але за договором купівлі-продажу, за домовленістю, на той час право власності на цю земельну ділянку було оформлено на відповідача. З часом стосунки між фактичним подружжям погіршилися, спільне проживання стало неможливим, тому з вересня 2016 р. відповідач припинив своє проживання разом з позивачем. З квітня 2018 року між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження земельної ділянки і домовленості про розподіл або спосіб виділення в натурі її частки, встановлення порядку користування, розпорядження та володіння цією ділянкою не досягнуто. 28.12.2018 року позивачем уточнено позовні вимоги, згідно з якими, поряд з іншими вимогами, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію у розмірі 15570,00 грн. за Ѕ ч. гаражу, набутого [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 20.12.2010 року серія ВРД № 584152 під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу (а.с. 60). Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року позовну заяву було залишено без руху (а.с. 24-25). Ухвалою суду від 02 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в загальному порядку позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 31-32). Ухвалою суду від 28 грудня 2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі на тридцять днів (а.с. 71-72). Відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна (а.с. 74-79). Ухвалою суду від 14 січня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна було повернуто [PERSON] (а.с. 96). Ухвалою суду від 14 січня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с. 107-108). В судовому засіданні представник позивача підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві, та просила її задовольнити, у зв`язку з навединими в ній підставами. Також уточнила період з 2000-вересень 2016років, за який просить встановити факт проживання однією сім"єю, і уточнила адресу знаходження земельної ділянки, за кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 0,03га, на частку якої просить визнати право власності - [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти встановлення факту спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 по вересень 2016 року. Пояснив, що дійсно придбав гараж та земельну ділянку фактично проживаючи при цьому разом з [PERSON] і це є їхніє спільне майно. Такий факт ним ніколи не заперечувався. Визнав вимогу, щодо визнання за [PERSON] права на 1/2 частину земельної ділянки за умови, що за ним буде визнано право особистої приватної власності на іншу Ѕ частину земельної ділянки та на шлакоблочний гараж площею 29,5 кв. м. Представник відповідача в судовому засіданні дав аналогічні пояснення та підтримав позицію відповідача. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 ЦПК України) Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. (ст.19 ЦПК України) Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] з 17.02.1999 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). [PERSON] , [INFO] , фактично мешкав за адресою: [ADDRESS] з 2000 року по вересень 2016 рік з громадянкою [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи те, що позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] в період з 2000 року по вересень 2016 року слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Поряд з цим, з 1 січня 2004 року, не можуть бути застосовані положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), оскільки ними не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу до 1 січня 2004 року відсутні. Таку позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладено в постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-66цс13. Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] з 01 січня 2004 року по вересень 2016 року, іншим шляхом встановлення цього факту неможливо, а його встановлення необхідно позивачу для захисту її майнових прав. Щодо вимоги позивача стосовно визнання права власності за нею на 1/ 2 частини земельної ділянки слід зазначити наступне. Згідно рішення виконавчого комітету Дружківської міської ради № 832 від 25.08.2010р розглянута заява [PERSON] з питання надання гаражу за адресою [ADDRESS] , який належить їй , поштової адреси , та вирішено надати гараху, розміром 7,60х4,50м. за адресою [ADDRESS] адреси [ADDRESS] (а.с.52). На підставі договору купівлі-продажу гаража та частини земельної ділянки від 20.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Гнатенко В.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 7122, [PERSON] придбав за 42058 грн. шлакоблочний гараж, загальною площею 29,5 кв.м. та частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , загальною площею 0,0932 га, визначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах згідно з планом: від «А» до «Б» - землі Дружківської міської ради, від «Б» до «В» землі гр. [PERSON] , від «В» до «А» - землі гр. [PERSON] А саме відчужується: земельна ділянка площею - 0,0300 га, визначена для обслуговування гаражу, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Пункт 1.6. вказаного договору містить інформацію про те, що покупець усно довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець під час укладання цього договору перебуває у фактичному проживанні з гр. [PERSON] , яка письмовою згодою, посвідченою приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Гнатенко В.Л. від 20.12.2010 року за реєстром №7121, підтвердила свою згоду на купівлю вказаного вище нерухомого майна (а.с. 49). Також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Гнатенко В.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 6787, [PERSON] придбав за 5524,12 грн. земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] , загальною площею 0,0300 га, яка визначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , в межах згідно з планом: від «А» до «Б» землі Дружківської міської ради, від «Б» до «В» зем.діл. гр. [PERSON] , від «В» до «Г» зем.діл. [PERSON] , від «Г» до «А» зем.діл. [PERSON] Пункт 1.7. вказаного договору містить інформацію про те, що покупець усно довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець під час укладання цього договору перебуває у фактичному проживанні з гр. [PERSON] , яка письмовою заявою, посвідченою приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Гнатенко В.Л. від 14.12.2011 року за реєстром №6786, підтвердила свою згоду на купівлю вказаного вище нерухомого майна (а.с. 11). Факт придбання [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 10797306 від 14.12.2011 року, витягом з Державного реєстру правочинів № 9408863 від 20.12.2010 року та витягом про державну реєстрацію прав № 28595170 від 05.01.2011 року (а.с. 12, 50-51). Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 26.03.2019 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] із цільовим призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівницвта, площею 0,03 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . (а.с.128) За приписами ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до п.6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.99 №5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку суду про те, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю враховуються: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи вищезазначене, і те, що відповідач визнає, земельну ділянку, як спільне майно , яке вони з позивачем придбали під час проживання однією сім`єю, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] . Щодо вимог позивача про виділення в натурі частини земельної ділянки та про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за Ѕ частку гаражу, набутого відповідачем згідно договору купівлі-продажу під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, слід враховувати таке. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається із змісту статті 377 ЦК України, статей 86, 120 ЗК України земельна ділянка може знаходиться у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право на земельну ділянку визначається пропорційно часток осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Отже, якщо будівля чи споруда знаходиться у спільній частковій власності, то і земельна ділянка переходить до співвласників у спільну часткову власність. При спільній частковій власності на будівлю до кожного із співвласників переходить така сама доля у спільній власності на земельну ділянку, яку співвласник має у спільній власності на будівлю чи споруду. Відповідно до частин 1-2, 4 статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою усіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду Українивід 13 січня 2016 року (справа № 6-2925 цс15). Матеріали справи свідчать, що позивач звернулась з позовом про стягнення з відповідача компенсації за частку у праві власності на гараж (а.с.60), але не просила про виділ цієї частки і не висловлювала згоду про припинення права власності на цю частку. Також позивачем не запропоновано варіанту поділу земельної ділянки, не зазначено як має проходити границя розподілу земельної ділянки. Водночас, відповідач у відзиві та у судовому засіданні не заперечував про поділ земельної ділянки в натурі в добровільному порядку, шляхом звернення до відповідного компетентного органу. Тому вимога позивача про виділ в натурі Ѕ частки землі, та стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 15 570грн за Ѕ частку гаражу задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1057 грн. 20 коп. за вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та визнаня права власності на частку земельної ділянки. (а.с.1,2) Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи наявний договір про надання правничої допомоги від 08.10.2018 року укладений між позиваечем та адвокатом Посвалюк В.В. та акт здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) здідно договору від 08 жовтня 2018 року. Із вказаного акту вбачається що позивач передав , а адвокат прийняв оплату за виконання договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) 08 жовтня 2018року в сумі 1000 грн. (а.с.16-17) Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що позивач просить стягнути судові витрати, слід вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Як передбачено ч.1ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч.4 ст.137 ЦПК України). У відповідності до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Відповідно до акту здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) згідно договору від 08 жовтня 2018 рокуклієнт (позивач у справі) отримав правову допомогу у формі консультації клієнта, узгодження правової позиції, здіснення аналізу та дослідження наданих матеріалів, вивчення нормативно-правових документів, узагальнення судової практики, підготовки, складання та подання до Дружківського міського суду позовної заяви. Жодного посилання на цивільну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, акт про надання правничої допомоги не містить. Позивача не надав суду доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат на правову допомогу, отже фактичне понесення судових витрат на правову допомогу документально не підтверджено, а саме не додана квитанція, платіжне доручення, касовий чек або інші банківські документи про сплату 1000 грн. Таким чином, не підтверджено, що дійсно вказані кошти були сплачені позивачем. Суд зазначає, що за наявності правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, що доводить факт надання правничої допомоги адвокатом, надані суду неналежні документи унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача. Тому, враховуючи характер інституту судових витрат, оплата послуг адвоката, безпосередньо пов`язана з розглядом справи, тому ненадання відомостей щодо посилання на конкретну справу та дійсно сплаченої позивачем вартості окремих робіт (послуг), унеможливлює визначення що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04)).

Outcome: partial