Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житла, відповідач приходиться колишнім чоловіком її онуки та зареєстрований у квартирі, однак не проживав у ній, особистих речей відповідача у квартирі немає, тому позивач просить суд визнати його таким, що втратив право користування житлом. У судове засідання позивачки та треті особи подали заяву, згідно якої позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі, розглянувши справу за їх відсутності, при цьому позивачка не заперечувавла проти розгляду справи у заочному порядку у випадку неявки відповідача. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачці на праві власності згідно Договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року (а.с.5-8). Відповідач є колишнім чоловіком онуки позивачки [PERSON], у квартирі зареєстрований з 22.03.2013 року, однак в ній не проживає з травня місяця 2014 року. На даний час місце проживання відповідача позивачці невідоме, його реєстрація перешкоджає позивачці у здійсненні права власності в повному обсязі, вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. На зазначені обставини посилалася позивачка у позовній заяві та вони не спростовані відповідачем жодним належним і допустимим доказом. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності зі ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.29, 317, 391, 405 ЦК України та Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" і підлягають задоволенню, оскільки вказана квартира належить позивачеві на праві власності на законних підставах, відповідач не проживає у квартирі понад рік та втратив право користування зазначеним житлом. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України "Про судовий збір", з відповідача підлягають судовий збір у розмірі 551 гривень 20 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved