Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТзОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що, 22.02.2017 [PERSON] подала до ТзОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" (далі - ТзОВ "ФК"ЦФР") Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТзОВ «ФК"ЦФР" та Заяву №3111687185 від 22.02.2017 року на отримання кредиту від ТзОВ "ФК"ЦФР", підписанням якої підтвердила згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТзОВ"ФК"ЦФР" становлять кредитний договір між ТзОВ "ФК"ЦФР" та Відповідачем, як позичальником, а також, що отримала примірник Кредитного договору та погодила отримати шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання кредитів від ТзОВ"ФК"ЦФР". Відповідно до Умов отримання кредитів та інших послуг від ТзОВ"ФК"ЦФР" умови разом із заявою про приєднання і заявою на отримання кредиту становлять кредитний договір. 09.12.2019 між ТзОВ "ФК "ЦФР" та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги № 20191209, у відповідності до умов якого ТзОВ "ФК "ЦФР" передає (відступає) ТзОВ "ФК "ЄАПБ" за плату, а ТзОВ "ФК "ЄАПБ" приймає належні ТзОВ "ФК "ЦФР" права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між ТзОВ "ФК "ЦФР" і боржниками. Згідно п. 1.2. Договору відступлення прав вимоги, внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, ТзОВ "ФК "ЄАПБ" заміняє ТзОВ "ФК "ЦФР" у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та, відповідно, вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог ТзОВ "ФК "ЦФР" за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами. Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між позичальником та ТзОВ "ФК "ЦФР" (додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги №20191209 від 09.12.2019) ТзОВ "ФК "ЄАПБ" набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 15832,60 грн, з яких: 6384,43 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 0,97 грн - сума заборгованості за відсотками; 5928,72 грн - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 3518,48 грн - сума заборгованості за пенею. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 09.12.2019 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідно до п. 7.2. Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ПФР» до вимог, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, застосовується позовна давність у десять років. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені Кредитним договором, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 15832,60 грн, з яких: 6384,43 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 0,97 грн - сума заборгованості за відсотками; 5928,72 грн - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 3518,48 грн - сума заборгованості за пенею, а також стягнути судові витрати. Представник позивача підтримав вимоги ТзОВ «ФК «ЄАПБ» у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі, про що надав суду заяву, та не заперечував у разі неявки відповідача ухвалити заочне рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала та просила застосувати строк позовної давності. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22.02.2017 між ТзОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТзОВ «ФК «ЦФР», заяви №3111687185 від 22.02.2017 року з графіком платежів (а.с.5-6). Підписавши вказані заяви ТзОВ «ФК «ЦФР» та відповідачка визначились з усіма істотними умовами кредитного договору, а саме: валютою рахунку - українська гривня; розміром кредиту 8676,80 грн; річними процентами; строком кредитування; розміром пені; а також погодили розмір щомісячних платежів шляхом складання графіку платежів. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами договору (а.с.8-9). Відповідачка зобов`язалась здійснити повернення кредиту та відсотків за користування кредитом у розмірі згідно графіку та у строки, передбачені умовами даного договору. Взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту відповідачка [PERSON] за договором від 22.02.2017 не виконує. Позивач вважає, що у зв`язку з порушенням відповідачкою кредитного договору заборгованість останньої становить 15832,60 грн, з яких: 6384,43 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 0,97 грн - сума заборгованості за відсотками; 5928,72 грн - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 3518,48 грн - сума заборгованості за пенею (а.с.14-15). Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. За правилами ст. 525 - 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов`язки відповідно до договору. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів. За умовами кредитного договору від 22.02.2012 року розмір кредиту становить 8676,80 грн, розмір щомісячних платежів - 501,86 грн. щомісяця (з яких 180,79 грн. - це тіло кредиту та 321,05 грн. відсотки за користування кредитом), дата платежу - останній день кожного місяця, строк кредиту - 48 місяців, розмір початкових процентів - 4%, щомісячні проценти - 3,79%, річні проценти 0,01%, щоденна пеня від загальної суми прострочення - 0,3% (а.с.5). Із встановлених обставин убачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач - споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту та сплати процентів за його користування. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 09.12.2019 між ТзОВ «ФК «ЦФП» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір відступлення прав вимоги №20191209, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 3111687185 від 22.02.2017 року було відступлено ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с.19-22). Отже з наведеного вбачається, що позивач ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» має право на звернення до суду з даним позовом, оскільки до нього перейшли права вимоги за кредитним договором № 3111687185 від 22.02.2017 року, укладеним між ТзОВ «ФК «ЦФП» та [PERSON] . Установлено, що позичальник в порушення умов кредитного договору належним чином не виконав свої договірні зобов`язання, у встановлені строки суму кредиту та відсотки за користування кредитом не повернув. Суд уважає, що вимоги позивача в частині стягнення щомісячних процентів (плати за управління кредитом) в сумі 5928,72 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на таке. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Встановлено, що Розділом 2 кредитного договору №3111687185 «Умови надання кредиту» передбачено право банку нараховувати щомісячні проценти в розмірі 3,70% від суми кредиту (плата за управління кредитом). Як свідчить графік платежів сума щомісячних платежів за тілом кредиту та нарахованими річними відсотками становила 501,86 грн. та була незмінною протягом всього графіку. При цьому сума щомісячних процентів згідно графіка становила 321,05 грн. Такий розмір щомісячних процентів 321,05 грн. є більшим за суму щомісячних платежів з повернення тіла кредиту та відсотків 180,80 грн. Відповідно до положень абзацу другого частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується. Разом з тим, нікчемність цієї умови договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця. З огляду на викладені норми матеріального права суд приходить до висновку, що умови кредитного договору в частині нарахування кредитодавцем щомісячних процентів (плати за управління кредитом), є нікчемними. У зв`язку з чим у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідачки щомісячних процентів (плати за управління кредитом) в сумі 5928,72 грн. задоволенню не підлягають. Також відповідачці повинно бути повернуто в натурі все, що вона позивач одержав на виконання цього правочину в частині погашення щомісячних процентів. Так, із отриманої суми кредиту - 8676,80 грн. відповідачкою сплачено 7110,64 грн., з яких 0,95 грн. річних процентів, тому стягненню за рішенням суду підлягає лише заборгованість у сумі 1565,21 грн. (8676,80 грн. - 7110,64 грн. - 0,95 грн. = 1565,21 грн.) Щодо вимог в частині стягнення пені в сумі 3518,48 грн. суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Згідно пункту першого частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, оскільки відповідачка подала заяву про застосування позовної давності та суд прийшов до висновку про застосування наслідків спливу позовної давності, тому суд уважає, що позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання за рік перед зверненням до суду. Однак як убачається з розрахунку заборгованості (а.с.14-15) позивачем нарахована пеня в сумі 3518,48 грн. станом на 09.12.2019 року. Наведене свідчить про те, що за рік перед зверненням до суду позивачем пеня не нараховувалась. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 3518,48 грн. Підсумовуючи все вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідачки підлягає заборгованість за кредитним договором за період з 01.07.2018 по 19.01.2021 в сумі 1565,21 грн. та сума заборгованості за відсотками - 0,97 грн. У задоволенні вимог в частині стягнення щомісячних процентів (плати за управління кредитом) в сумі 5928,72 грн. та пені в сумі 3518,48 грн. слід відмовити з указаних вище підстав. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 207,89 грн. з розрахунку: задоволено вимоги позивача на загальну суму 1566,18 грн. з 15832,60 грн., тобто на 9,89%, а отже 2102 грн. сплаченого судового збору х 9,89% задоволених позовних вимог : 100% = 207,89 грн.

Outcome: partial