Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В поданій позовній заяві позивач пояснила суду, що [INFO] відкрилась спадщина після смерті її діда - [PERSON] . Позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті останнього. Однак позивачка пропустила установлені строки для прийняття спадщини, оскільки вчасно не подала заяву про прийняття спадщини і фактично спадщину не прийняла. Визначити додатковий строк для прийняття спадщини позивачці потрібно для того, щоб прийняти спадщину після смерті діда. Ухвалою суду від 23.02.2021 року, після відкриття провадження у справі, було залишено без руху позовну заяву . В результаті позивачкою було подано позовну заяву у новій редакції, яка і є предметом розгляду (а.с.101, 106-111). В судовому засіданні позивачка та її представниця [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять позов задовольнити. Вказують, що позивачка за життя діда та баби дійсно взяла у них папку з певними документами, однак ніколи не дивилась які саме це документи. Про існування заповіту [PERSON] дізналась лише з оголошення в місцевій газеті про розшук спадкоємців, яке було подане нотаріусом. Представниця відповідача Городоцької міської ради Городоцького району Хмельницької області в судове засідання не з"явилася, однак подала на адресу суду заяву в якій просить справу розглянути за їх відсутності. Додатково вказує, що міська рада є неналежним відповідачем у даній справі. Відповідачка [PERSON] подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову категорично заперечила. Подала відзив на позов з додатками та вказує, що [PERSON] самовільно заволоділа за життя діда та баби їх документами, в тому числі і заповітом, а отже була обізнана про його існування. Більш того, частину майна, а саме рухоме майно - мотоцикл, який заповідав їй дід, ще за його життя забрала і розпорядилась ним, що ще раз підтверджує про обізнаність останньої із заповітом. Також, про обізнаність позивачки із заповітом свідчить і переписка з мессенджера "Вайбер", в якій остання визнає той факт, що всі документи, звичайно ж, перебувають у неї (а.с. 123-135). Ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи дану норму закону, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів (їх представників) з врахуванням їх заяв, відзиву та поданих письмових доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представниці, оголосивши заяву представниці відповідача Городоцької міської ради Хмельницької області, заяву та відзив відповідачки [PERSON] , заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , дід позивачки та відповідачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). За життя, [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого зробив наступне розпорядження на випадок своєї смерті: автомобіль марки ВАЗ д/н [NUMBER] заповідав [PERSON] , мотоцикл марки Днєпр-11 д/н [NUMBER] заповідав [PERSON] , а все інше майно заповідав в рівних частках кожній: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, який міститься у матеріалах справи (а.с. 8). Однак позивачка своєчасно спадщину не прийняла. Постановою нотаріуса від 23.10.2020 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з підстав спливу строку для прийняття спадщини (а.с. 11). П.п.1,2 ч.1 ст.549 ЦК України (1963 р.) визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо: він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка вказує, що вона не була обізнана про факт існування такого заповіту, що і слугувало причиною пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Натомість, як вбачається із копії спадкової справи №30/2020 від 26.02.2020 року, заведеної після смерті [PERSON] , яка була витребувана із нотаріальної контори на запит суду, [PERSON] своєчасно прийняла спадщину за заповітом, про що свідчить подана нею письмова заява, яка міститься в матеріалах спадкової справи (а.с. 37-44). Отже, проживаючи на значній відстані від місця відкриття спадщини, а саме у місті Львові, [PERSON] спадщину прийняла своєчасно. І прийняла її, згідно первино поданої заяви саме за заповітом, тобто, будучи такою ж онукою померлого [PERSON] , як і позивачка, вона була обізнана із фактом існування заповіту. Так, судом встановлено що спадщина після смерті [PERSON] прийнята лише його онукою [PERSON] . Як вбачається із пояснень позивачки, вона часто бачилась за життя із померлим дідом, доглядала його, привозила продукти, а тому нелогічним є той факт, що про існування заповіту обізнана одна з онук, яка проживала значно далі і спілкувалась із померлим значно рідше. На підтвердження того факту, що [PERSON] не знала про існування заповіту, остання заявила клопотання про допит свідків, які були заслухані судом. Зокрема, допитана була свідок [PERSON] (матір позивачки), яка в своїх показаннях підтвердила, що про існування заповіту її донька дізналась від сусідки померлого діда, яка після появи оголошення, розміщеного нотаріусом в місцевій газеті про пошук спадкоємців, зателефонувала до неї і повідомила про цю інформацію. Також, свідок підтвердила, що за життя померлі дід та баба дійсно передали її доньці папку з документами, яку сказали не відкривати. Ця папка увесь час зберігалась у доньки і вона її не відкривала, а потім про неї забула. Однак, даючи такі показання, свідок на запитання судді, обмовилась, що, зокрема знала що в тій папці, серед іншого, перебували і документи на будинок померлого. Однак на запитання навіщо ж ці документи зберігались у її доньки, вказала, що вони ніякої цінності для померлого не мали, оскільки він міг виготовити їх дублікати. Допитаний у якості свідка [PERSON] (чоловік позивачки) в своїх показаннях вказав, що його дружина про існування заповіту дізналась із оголошення в газеті, про що їй повідомив хтось по телефону. Допитана у якості свідка [PERSON] (сусідка померлого [PERSON] ), у своїх показаннях зазначила, що вона побачила у місцевій газеті оголошення про пошук спадкоємців померлого [PERSON] і одразу зателефонувала [PERSON] . На запитання судді, чому ж при виявленні тексту такого оголошення вона зателефонувала саме [PERSON] , а не рідному сину померлого (і батьку відповідачки [PERSON] ). який є спадкоємцем першої черги, остання повідомила, що з останнім перебуває у неприязних стосунках і ображена на нього. Суд критично ставиться до показань вищевказаних свідків виходячи із такого. Дані свідки є близькими особами позивачки (матір та чоловік) та сусідка, яка перебуває у неприязних стосунках із рідним сином померлого та батьком іншої спадкоємиці - [PERSON] . Крім того, свідок [PERSON] в ході допиту обмовилась, що знала про те, що у папці, які перебувала у її доньки, зберігались зокрема і документи на будинок померлого [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що показання вказаних свідків є необ`єктивними через їх непослідовність, суперечливість між собою та з іншими, встановленими обставинами у справі, а також через безпосередню зацікавленість двох свідків у результатах розгляду даної справи (чоловіка та матері позивачки) та через необ`єктивність третього свідка - [PERSON] , яка безпосередньо в судовому засідання заявила про неприязні відносини із батьком відповідачки [PERSON] , який є сином померлого [PERSON] . Також, суд вважає сумнівною версію позивачки, про те, що вона отримавши на зберігання документи померлого діда за його життя (чи самовільно ними заволодівши, як про те вказує відповідачка [PERSON] ), ніколи їх не переглядала, зокрема і після смерті [PERSON] . А як визнає сама позивачка, саме в цій папці і зберігався, серед іншого, оригінал заповіту. Тим більше, така версія прямо спростована показаннями свідка [PERSON] , про що суд описав вище. Ще однією обставиною, яка свідчить про обізнаність позивачки про існування заповіту та про його зміст, свідчить і та обставина, що остання за життя [PERSON] , вільно, без будь- яких перешкод з боку сина померлого, який безпосередньо доглядав батька та відповідачки [PERSON] , отримала та розпорядилась саме мотоциклом марки Днєпр-11 д/н [NUMBER] , який їй заповідав [PERSON] , а не будь-яким іншим майном. За інших обставин, з врахуванням напружених відносин між позивачкою та сином померлого і його донькою [PERSON] (про що вказує сама [PERSON] ), навряд чи остання, без будь-яких конфліктів могла б безперешкодно отримати дане майно. Також, позивачки та її представниця вказували, що [PERSON] не звернулась до нотаріальної контори в шестимісячний строк після смерті діда, зокрема і з тих підстав, що хоча б вона і знала про заповіт, вона не могла бути впевненою, що він не скасований за життя померлого. Такі твердження останніх, на думку суду, ще раз підтверджують факт обізнаності позивачки про існування заповіту та його зміст, і свідчать лише про те, що позивачка пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини саме з підстав необізнаністю із вимогами законодавства в цій частині, що не може вважатись поважною причиною пропуску такого строку. Крім того, як вбачається із долучених скрін-шотів із переписки у мессенджері "Вайбер" між позивачкою та батьком відповідачки [PERSON] (що сторонами визнається і не оспорюється), [PERSON] 10.10.2020 року надсилає листа з повідомленням що вона дізналась про оголошення про розшук спадкоємців і готова написати відмову від прийняття спадщини за певну грошову суму. На запитання чи оригінали документів перебувають у неї, вона ствердно відповіла "звичайно" і надіслала фото оригіналу заповіту та повідомила, що домовилась про зустріч із нотаріусом (а.с. 67-70). Натомість, в своїх поясненнях та показаннях свідків, останні спочатку вказували, що про зміст заповіту позивачка дізналась від нотаріуса, однак позивачка в подальшому змінила такі пояснення, вказавши, що згадала про документи, залишені дідом та знайшла там оригінал заповіту. Натомість, як вбачається із копії постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] , остання звернулась до нотаріуса лише 23.10.2020 року (а.с.11). Такий характер переписки (зокрема пропозиція написати відмову від прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку для її прийняття за певну плату) ще раз підтверджує переконаність суду в тому, що позивачка не розуміла, що вона пропустила строк на подання заяви для прийняття спадщини і це є наслідком неналежного знання законодавства, а не відсутність відомостей про існування заповіту. За таких обставин, оскільки суд приходить до переконання про обізнаність позивачки із наявністю і змістом заповіту, який увесь час, починаючи з 2018 року за життя померлого діда та після його смерті, перебував у [PERSON] , що нею визнається, неважливим є та обставина, що нотаріус подала оголошення про розшук спадкоємців після спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому суд враховує практику Верховного Суду, зокрема позицію, висловлену у справі Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду, 6 червня 2018 року № 592/9058/17-ц (касаційне провадження № 61-200 св 18). В даному судовому рішенні зазначається, що "Правила ч. 3 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом цієї статті, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин" Судом враховуються положення ч.4 ст.263 ЦПК України, згідно яких при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також, не приймаючи версію подій, яка підтримується позивачкою, суд виходить із такого. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦК України). Завдання суду - встановити чи мав місце факт. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, слід застосувати правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений В цивільних справах згідно практики ЄСПЛ використовують стандарт «баланс вірогідностей» (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище. Баланс вірогідностей оцінюється в абсолютних виразах, тому в ситуації, коли докази оцінені як 50х50 (позивача/ відповідач), спір виграє відповідач (Rhesa Shipping Co SA v Edmonds [1985] 1 WLR 948 ). В практиці ЄСПЛ «balance of probabilities» для оцінки обставин справи застосовується, наприклад, і в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. де суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] , а пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Також, суд приходить до висновку про безпідставність частини позовних вимог, заявлених до Городоцької міської ради Хмельницької області, виходячи із такого. Беручи до уваги той факт, що за даних обставин у справі є спадкоємиця, яка прийняла спадщину, а саме [PERSON] , то Городоцька міська рада Хмельницької області є неналежним відповідачем з огляду на таке. Позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Вказаний висновок викладений зокрема у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі № 140/871/16-ц (провадження № 61-38046св18), від 15 січня 2020 року по справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18).

Outcome: dismissed