Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

17 грудня 2013 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Мінерт О.А. 08 квітня 2006 року, що зареєстрований в реєстрі за № 2-667, та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO] В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала матері позивача на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого сектором приватизації Московської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 травня 1994 року та договору про виділ ідеальних часток, посвідченого Сімнадцятою київською державною нотаріальною конторою 18 лютого 2006 року. 22 листопада 2013 року позивач звернулася до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом, проте постановою від 13 грудня 2013 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зважаючи на відсутність у позивача правовстановлюючих документів на спадкове майно, позивач звернулася до свого рідного брата [PERSON] з проханням надати відповідні документи. 06 грудня 2013 року відповідач повідомив позивачу про те, що у 2006 році їх мати на підставі договору дарування подарувала відповідачу належну їй частину квартири, на підтвердження чого [PERSON] надав позивачу для огляду оригінал та копію відповідного договору дарування. На думку позивача, договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Мінерт О.А. 08 квітня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-667, є недійсним, оскільки він не був зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому він не є укладеним й не створює прав та обов'язків для сторін, зокрема для відповідача. Оскільки згідно інформаційної довідки від 06 грудня 2013 року, виданої КП "Київське БТІ", на момент відкриття спадщини 1/2 частина квартири [ADDRESS] входила до складу спадщини, позивач просить визнати за нею право власності на вказану частину квартири в порядку спадкування за законом. 10 лютого 2014 року представник позивача надала до суду додаткові нормативно-правові обґрунтування позовних вимог, в яких уточнила позовні вимоги та просила також скасувати державну реєстрацію Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві за № 4487660 від 24 січня 2014 року, а також визнати за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 37) В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги, зазначивши, що фактичне прийняття відповідачем частини спірної квартири від своєї матері як подарунок було фактично та юридично неможливим з огляду на фактичне володіння померлою цією частиною квартири, безперервне проживання в ній та те, що до самої смерті [PERSON] була співвласником цієї квартири з відповідачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні та його представник не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення, зазначивши, що [PERSON] постійно проживав і проживає у спірній квартирі, частину якої він отримав у подарунок, який прийняв належним чином. На думку відповідача, відсутність державної реєстрації не є підставою для визнання договору дарування недійсним правочином. Положення ЦК України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не встановлюють якогось крайнього строку, протягом якого обдарований був зобов'язаний провести реєстрацію, тому у грудні 2013 року відповідач звернувся до державного реєстратора і на підставі його заяви 24 січня 2014 року за ним була зареєстрована 1/2 частина спірної квартири. Треті особи - Сімнадцята київська державна нотаріальна контора та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не забезпечили участь своїх представників, надіславши до суду клопотання про слухання справи без їх участі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрою та братом. Квартира [ADDRESS] належала по 1/2 частині кожному на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] та [PERSON] (матері сторін у справі) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської районної в м. Києві державної адміністрації 10 травня 1994 року згідно з розпорядженням (наказом) від 10 травня 1994 року за № 7277 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 травня 199 року у реєстрову книгу за № 4911, та договору про виділ ідеальних частин квартири, що є спільною сумісною власністю, посвідченого Сімнадцятою київською державною нотаріальною конторою 18 лютого 2006 року за реєстровим № 2-311 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 21 лютого 2006 року у реєстрову книгу за № 4911. (а.с. 31) Дана квартира складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 75,20 кв.м, в тому числі жилою площею - 41,50 кв.м. 08 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Мінерт О.А., за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS]. (а.с. 15) [INFO] померла мати сторін [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого [INFO] відділом реєстрації смерті у м. Києві. (а.с. 11) 22 листопада 2013 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її матері [PERSON] (а.с. 43) На підставі даної заяви позивача приватним нотаріусом була заведена спадкова справа № 26/2013. Постановою від 13 грудня 201 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з відсутністю у останньої правовстановлюючих документів на спадкове майно. (а.с. 14) Позивач зазначає, що 06 грудня 2013 року [PERSON] повідомив позивачу про те, що у 2006 році їх мати на підставі договору дарування подарувала відповідачу належну їй частину квартири, на підтвердження чого відповідач надав позивачу для огляду оригінал та копію відповідного договору дарування. Договір дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Мінерт О.А. 08 квітня 2006 року, був зареєстрований Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 24 січня 2014 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 30) За умовами договору дарувальник передає у власність, а обдарований прийняв у власність (у дар) належну дарувальнику на праві власності 1/2 частину спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що з 1994 р. відповідач [PERSON] є власником особового рахунку щодо спірної квартири. Він зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] з 13 жовтня 1987 року, що підтверджується даними довідки форми 3, виданої 24 лютого 2014 року КП "ЖЕО-109 Голосіївського району". Зважаючи на викладене, суд не погоджується з доводами позивача про те, що оспорюваний договір дарування не створений для реального настання правових наслідків. Зі змісту договору дарування частини квартири від 08 квітня 2006 року вбачається, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Дарувальник [PERSON] своїм підписом на договорі підтвердила, що відчужувана нею частина квартириа є її особистою приватною власністю. Також дарувальник в договорі стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу та насильства, як фізичного, так і морального. У спірному договорі також зазначено, що договір складений при ясній пам'яті та повному розумінні сторонами його умов та термінології і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним і відповідає їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Так, в умовах договору дарування сторони підтвердили, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймались, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи. Заявляючи позовну вимогу про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається на те, що даний договір дарування підлягав державній реєстрації, проте не був зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому відповідач не набув права власності на 1/2 частину спірної квартири за цим договором. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України» № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено правочином. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При підписанні оспорюваного договору сторони були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним та особисто поставили свій підпис. Те, що [PERSON] особисто підписала договір дарування спірної частини квартири від 08 квітня 2006 позивач не оспорює. Не є підставою для задоволення цієї вимоги і посилання позивача на відсутність державної реєстрації договору дарування станом на час відкриття спадщини. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним, оскільки волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання наслідків. У такому випадку, не підлягає задоволенню й позовна вимога про визнання права власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed