Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач - Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» 07.09.2021 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 45296,54 грн. та судових витрат. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 21.09.2020 року з вини відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода, в наслідок якої був пошкоджений транспортний засіб марки «Мерседес», реєстраційний номер [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ТДВ «Експрес Страхування» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів за №777.20.2518880 від 05.03.2020 року. На виконання умов зазначеного договору, позивачем було виплачувану страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 45296,54 грн., у відповідності до суми відновлювального ремонту забезпеченого транспортного засобу, що підтверджується рахунком філії «Автомобільний дім Одеса» ПрАТ «Одеса-Авто» за №00005284 від 28.09.2020 року. Представник стверджує, що відповідач [PERSON] є учасником бойових дій, за наслідком чого звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та в такому разі відшкодування збитків здійснюється МТСБУ. Відповідно до листа МТСБУ, транспортний засіб, яким керував відповідач в момент дорожньо-транспортної пригоди, яким є мопед «Ямаха», не підлягає обов`язковому страхуванню, за наслідком чого у МТСБУ відсутня відповідальність з виплати страхового відшкодування. Приймаючи вищевикладене, наявність вини відповідача у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача виплаченої суми страхового відшкодування. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 04.11.2021 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву в якій позов підтримав, просить суд розгляд справи провести за його відсутності, у разі неявки відповідача провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання призначене на 04.11.2021 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Так, ухвалою судді від 23.09.2021 року визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що відповідач в місті Одесі та Одеській області не зареєстрований. З урахуванням відсутньої інформації про зареєстроване місце проживання відповідача у відповідності до відповіді відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, останній викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого згідно з ч.11 ст. 128 ЦПК України, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Також, з урахуванням наявної інформації про місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , судова кореспонденція скеровувалось на вказану відому адресу, яка повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Таким чином, відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, однак, у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, не надав заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та не повідомив про причини неявки, за наслідком чого судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Приймаючи викладене, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що водій [PERSON] , 21.09.2020 близько о 14:30 годині, керуючи транспортним засобом Yamaha Jog, державний знак [NUMBER] , рухаючись по вул.Дм.Донського біля буд.61 в м.Одесі, в порушення п.13.1 Правил дорожнього руху України не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції і швидкості, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом Mercedes-Benz GIE400 4-Matic, держаний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. За наслідком вчиненого адміністративного правопорушення, постановою Київського районного суду міста Одеси від 30.10.2020 року по справі №947/29466/20, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 гривень. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Київського районного суду міста Одеси від 30.10.2020 року по справі №947/29466/20, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, що мало місце 21.09.2020 року, додатковому доказуванню не підлягає. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди зазнав технічних пошкоджень транспортний засіб марки «Мерседес», реєстраційний номер [NUMBER] , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28.03.2017 року, на час ДТП, належав [PERSON] . Як вбачається, цивільна-правова відповідальність власника пошкодженого, у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, транспортного засобу марки «Мерседес», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «Експрес Страхування», що підтверджується договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №777.20.2518880 від 05.03.2020 року, зі строком дії з 29.03.2020 року по 28.03.2021 року, страхова сума за яким 1350000,00 грн. У відповідності до рахунку філії «Автомобільний дім Одеса» ПрАТ «Одеса-Авто» за №00005284 від 28.09.2020 року, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу марки «Мерседес», реєстраційний номер [NUMBER] , склала 45296,54 грн. Зазначена сума була визнана позивачем, як сума страхового відшкодування, що підтверджується страховим актом №3.20.2992-1 та 30.09.2020 року виплачена на користь філії «Автомобільний дім Одеса» ПрАТ «Одеса-Авто» на виконання умов договору страхування №777.20.2518880 від 05.03.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням №1917 від 30.09.2020 року. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «про страхування»). Відповідно до статті 5 вказаного Закону, страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (стаття 6 Закону). Статтею 16 Закону встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 21 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхувальник зобов`язаний зокрема повідомити страховика про настання страхового випадку в строк, передбачений умовами страхування. Страховик в свою чергу у відповідності до статті 20 Закону зобов`язаний зокрема протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Статтею 1192 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди в натурі або відшкодування завданих збитків в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1194 ЦК України передбачено, що у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду України викладених у своїй постанові від 04.07.2018р. (справа №755/18006/15-ц), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Як вбачається у відповідності до посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. У відповідності до пункту 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Отже, [PERSON] на підставі п.13.1 ст.13 вказаного Закону був звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Як вбачається, з метою відшкодування виплаченого страхового відшкодування, позивач звернувся до МТСБУ з відповідною заявою, однак листом №б/н «Про відмову у відшкодуванні шкоди» відмовлено позивачеві у відшкодування виплаченої суми з підстав того, що в момент дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] керував скутером марки «Ямаха», який не підпадає під ознаки транспортного засобу у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак у МТСБУ відсутні підстави для відшкодування виплаченого страхового відшкодування. У відповідності до пункту 1.5 вказаного Закону, наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У цьому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у цьому пункті, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. Як вбачається стосовно скутеру марки «Yamaxa Jog», без реєстраційного номерного знаку, яким на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував відповідач, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено коригуючих коефіцієнтів, а відтак не належить до транспортних засобів, стосовно якого у страховика настає відповідальність з виплати страхового відшкодування. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. На підставі викладеного, оскільки транспортний засіб, яким керував відповідач, як особа винна у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, не відноситься до транспортних засобів у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі якого у МТСБУ настає відповідальність з виплати страхового відшкодування, а позивачем було виплачено страхове відшкодування потерпілій особі, суд вважає, що позивач набув право на пред`явлення вимог до відповідача про відшкодування зазначених витрат. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на викладене, вбачається, що вимоги позову є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі виплаченого позивачем страхового відшкодування в сумі 45296,54 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений останнім в сумі 2270 гривень 00 копійок.

Outcome: approved