Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 31.01.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.02.2020 року. [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути на свою користь з [PERSON] аліменти на утримання їхнього сина - [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 1/3 суми середнього заробітку по м. Ужгород щомісячно, починаючи стягнення з 31.12.2018 до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання; стягнути з [PERSON] половину додаткових витрат на навчання в сумі 17470 грн. та зобов`язати відповідача компенсувати позивачу витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. Позов мотивує тим, що 29.06.2000 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області. 09.07.2002 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначає, що від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який знаходиться на повному утриманні позивача та на даний час навчається на першому курсі Пряшівського Університету, факультет спорту, на стаціонарній формі навчання, де навчається на бюджетній основі. Позивач вказує, що відповідач на утримання сина матеріальної допомоги добровільно не надає, незважаючи на те, що згідно законодавства зобов`язаний це робити. Позивач працює та утримує двох дітей. У зв`язку з тим, що сину необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники тощо, а відповідач зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею 23 років, зумовило необхідність звернутись до суду з проханням стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина до закінчення ним навчання. В позовній заяві вказано, що 06.05.2009 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області вирішив позовну заяву прокурора м. Ужгород задовольнити та [PERSON] позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує також, що їх спільний з відповідачем син навчається на стаціонарній формі навчання у навчальному закладі, не має ніякого джерела доходів, а знаходиться на утриманні матері, вона потребує матеріальної допомоги. Враховуючи те, що відповідач не є інвалідом, знаходиться у працездатному віці, він зобов`язаний та має можливість утримувати свою повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, так як працює та отримує грошові кошти. Інші особи, щодо яких відповідач має аліментні зобов`язання - відсутні. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд за правила спрощеного позовного провадження. Відповідачем на адресу суду 22.02.2019 подано відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Від позивача 25.02.2019 надійшла відповідь на відзив. 13.03.2019 від відповідача надійшли заперечення щодо відповіді на відзив. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2019 закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті в загальному порядку. 17.07.2019 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2019 постановлено витребувати від Головного управління ГУДФС у Закарпатській області (вулиця Волошина, 52, Ужгород, Закарпатська область, 88000) довідку про отримані фізичною особою [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) доходи за період з 01.01.2019 по 17.07.2019, та витребувати від Центру обслуговування платників ДПІ у м.Ужгороді Управління у м.Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області відомості про отримані фізичною особою [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) доходи за період з 01.01.2019 по 17.07.2019. В подальшому, відповідно розпорядження керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №774 від 05.11.2019 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, матеріали вказаної справи підлягають повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку із тим, що суддя [PERSON] відрахована зі штату Ужгородського міськрайонного суду (закінчення строку тимчасового переведення) згідно Наказу Ужгородського міськрайонного суду №300/02-06 від 20.09.2019. Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2019 головуючим суддею визначено суддю Фазикош О.В. та передано дані матеріали для подальшого розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином. Від позивача надійшло клопотання, в якому вона просила справу розглядати за її відсутності, а також вказала, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просив справу розглядати за його відсутності, а також вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, подав письмову заяву від 31.01.2020, у якій просив розглянути справу без сторони відповідача, зазначив, що підтримує відзив та свої заперечення. Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву віл 31.01.2020, у якій просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом Водночас, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У відповідності зі ст.200 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. За змістом ст. 199 СК України обов`язок утримувати повнолітнього доньку (сина), яка (який) продовжує навчання, покладено на обох батьків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 29.06.2000 по 09.07.2002. Шлюб між ними розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області від 09.07.2002. Від даного шлюбу у них народився [INFO] син - [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно довідки ОСББ «Рафанда» від 26.12.2018 року №76 [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] , до складу сімї входить вона, син: [PERSON] , донька [PERSON] . Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 11 червня 2014 року прізвище позивача було змінено з [PERSON] на [PERSON] . Згідно довідки про доходи КЗ Закарпатська обласна бібліотека для дітей та юнацтва Закарпатської обласної ради від 26.12.2018 року за №85/01-36 [PERSON] працює на посаді бібліотекаря 1-к та отримала дохід за період з січня 2018 року по грудень 2018 року у розмірі 83029,95 грн. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.05.2009 року по справі №2п-1843/09 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] навчається у Пряшівському університеті у м.Пряшеві, факультет спорту, форма навчання - денна (3-річної бакалаврської освітньої програми спорт і здоров`я). Вказане підтверджується довідкою навчального відділу факультету спорту Пряшівського університету у Пряшеві, перекладеною Будніковою Л.Т. зі словацької мови, та засвідченої 06.12.2019 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. Навчаючись на денній формі навчання, [PERSON] не в змозі влаштуватися на роботу, матеріально себе забезпечувати, а тому, за твердженням позивача, перебуває на її утриманні. Позивачем також долучено копію довідки з Пряшівського університету у Пряшеві та договору на проживання №3117, якими підтверджено факт проживання у студентському гуртожитку та понесення відповідних витрат [PERSON] , переклад яких зі словацької мови здійснено перекладачем Будніковою Л.Т. , та 30.01.2020 вказані документи засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Резвановою І.Д. СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Пред`являючи позов, позивач зазначала, що вона потребує матеріальної допомоги батька дитини, посилаючись, зокрема, на витрати у зв`язку із навчанням. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. Відповідно до ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Суд вважає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на повнолітнього сина, в зв`язку з його навчанням, оскільки є працездатною особою, а тому може сплачувати аліменти на утримання дитини. Відповідачем не надано доказів незадовільного стану здоров`я та матеріального становища. На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до обґрунтованого висновку про те, що повнолітній син відповідача, який навчається у вищому навчальному закладі, потребує матеріальної допомоги, а тому стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо визначення частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України. Визначаючи частку заробітку (доходу) відповідача яка буде стягуватися як аліменти на дитину суд враховує стан здоров`я дитини, відповідача, його матеріальне та сімейне становище. Відповідачем стверджується, що він має на утриманні неповнолітню дитину від іншого шлюбу, який не зареєстровано в РАЦС, надає матеріальну допомогу своїй матері похилого віку, у підтвердження чого долучив до відзиву письмові заяви гр. [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, відповідачем доказів утримання зазначених осіб суду не надано. Відібрані письмові заяви самі по собі без підтвердження належними та допустимими доказами не свідчать про наявність у відповідача утриманців. Відповідач вказує на те, що страждає на облисіння, що зумовлює постійні витрати на лікарів, що в свою чергу не підтверджено жодним доказом. Відповідач стверджує, що не має змоги в повній мірі матеріально утримувати сина, оскільки не має постійного місця роботи. При цьому, визнає частково позовні вимоги та вказує у відзиві, що має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1015 гривень на місяць. Згідно відомостей з Головного управління ДПС у Закарпатській області, зазначеними у листі в.о. начальника ГУДПС у Закарпатській області, отриманим судом 06.09.2019, підтверджується, що [PERSON] знаходиться на обліку як ФОП, знаходиться на загальній системі оподаткування, проте звіти про доходи з 2012 не подає. Під час судового засідання не знайшли підтвердження щодо доводи наявності у відповідача стабільного доходу, оскільки подані сторонами докази, та отримана витребувана інформація з ГУ ДПС, свідчать про протилежне. Сам відповідач стверджує, а позивач не заперечує періодичне перебування його за кордоном на заробітках, проте в матеріалах справи відсутні відомості про доходи відповідача. Разом із тим суд вважає, що дані доводи не є достатніми для відмови в задоволенні позову в частині стягнення аліментів на утримання його повнолітнього сина, який продовжує навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Також позивачем жодним чином не обґрунтована та не доведена необхідність стягнення аліментів саме у розмірі 1/3 частини всіх його доходів на дитину. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному нею розмірі. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із прожиткового мінімуму на працездатну особу, фізичну можливість дитини, як працездатної особи, яка навчається на денній формі навчання та у зв`язку з цим не в змозі працювати та отримувати доходи, доходи позивача та відповідача, можливості надання утримання позивачем, яка є працездатною особою, що останньою у встановленому порядку не спростовано, можливості надання утримання відповідачем, і вважає за необхідне стягнути аліменти із врахуванням вказаних обставин в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років, у зв"язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Твердження відповідача про перебування у цивільному шлюбі з гр.. [PERSON] та наявність у такої неповнолітньої дитини, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку, встановленому ст.ст.199, 200 СК України, і визначення аліментів у розмірі 1 / 4 частки. Визначивши розмір аліментів щомісячно, суд звертає увагу на те, що син сторін, згідно ч.1 ст.34 ЦК України, досяг повноліття [INFO] . Суд зважає на дані обставини і вважає їх такими, що заслуговують на увагу. Тому, на думку суду, стягнення судом аліментів, з дня пред`явлення цього позову, є помилковим, оскільки вказана норма (ст.199 СК України) передбачає утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Як встановлено, до настання повноліття сина [PERSON] , [INFO] , з відповідача на користь позивача стягувались аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Тому вважає за доцільним призначити їх стягнення з [INFO], про що прохає в позовній заяві позивач. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років, слід задовольнити, так як повнолітній син відповідача продовжує навчання, в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача додаткові витрати на оплату навчання дитини, яка продовжує навчання, суд дійшов наступних висновків. Згідно із частиною першою статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які утримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Разом з тим стаття 199 СК України передбачає лише право на стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, а не додаткових витрат на повнолітню дитину. Вказане узгоджується із висновками щодо застосування статті 185 СК України висловленими в постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15, та Верховного Суду від № 521/2016/16-ц від 24 липня 2019 року А тому вимога щодо стягнення додаткових витрат до задоволення не підлягає. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем заявлено дві вимоги майнового характеру, її звільнено від сплати судового збору при пред`явленні позову про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину до суду за дві вимоги майнового характеру на суму 704,80 гривень та 704,80 гривень (за кожну вимогу). Судом задоволено одну позовну вимогу, а в задоволенні іншої відмовлено. Тому, підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 гривень, а судовий збір в розмірі 704,80 гривень за вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину, в задоволенні якої відмовлено, слід віднести за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За вказану правничу допомогу позивач сплатив адвокату кошти в сумі 5000 гривень, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордера №08 від 28травня 2019 року Суд, врахувавши заперечення представника відповідача щодо розподілу цих витрат, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається із матеріалів справи, адвокат Есенов О.Р. подавав процесуальні клопотання в межах розгляду справи судом. Враховуючи вказане, позивачем було доведено надання йому адвокатом Есенов О.Р. вказаних послуг. Однак, з огляду на те, що такі витрати у сумі 5 000, 00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, сума зазначена в описі наданих робіт, у розмірі 300,00 гривень за одну годину не співмірна з часом, витраченим адвокатом на участь у засіданнях), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, підготовку позовної заяви та значення справи для сторони, суд, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, робить висновок, що заявлені витрати на професійну правову допомогу підтверджені належними доказами, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1500, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. На підставі зазначеного,

Outcome: partial