Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

У грудні 2013 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська звернулась позивач [PERSON] із позовною заявою до відповідача ТОВ «Сіті [PERSON]» в особі Відокремленого структурного підрозділу ТОВ «Сіті [PERSON]» у м. Дніпродзержинську в якій просила суд припинити трудовий договір, стягнути заборгованість по заробітній платі, вихідну допомоги та моральну шкоду всього у розмірі 40851,32 грн., але згодом уточнила своїх позовні вимоги та просила суд розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 25 червня 2013 року на невизначений строк, між нею та ТОВ «Сіті [PERSON]» (код ЄДРПОУ 35122889, юридична адреса м. Київ, [PERSON][PERSON], 6) датою розірвання договору вважати: 15 листопада 2013р. , зобовязати ТОВ «Сіті [PERSON]» (код ЄДРПОУ 35122889, юридична адреса м. Київ, [PERSON][PERSON], 6) видати позивачці належним чином оформлену трудову книжку із записом про розірвання 15 листопада 2013 року безстрокового трудового договору на підставі ст.38ч.3 КЗпП України та стягнути з ТОВ «Сіті [PERSON]» (код ЄДРПОУ 35122889, юридична адреса м. Київ, [PERSON][PERSON], 6) на її користь заборгованість у розмірі 58888,05 грн., яка складається з наступного: борг по заробітній платі в сумі 21108, 44 грн.; середня заробітна плата за час затримки трудової книжки в розмірі 16498,42 грн.; вихідну допомогу у розмірі 12963,00 грн.; компенсація за невикористану відпустку 1964,00 грн.; кошти витрачені на відрядження у розмірі 1204,70 грн.; моральна шкода у розмірі 5000,00грн. судові витрати понесені позивачем при розгляду справи у розмірі 149грн.49грн. Позивач та її представник судове засідання зявились, наполягала на задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі, в обґрунтування свого уточненого позову суду пояснила, що вона з 25.06.2013 року працювала контролером відділу технічного контролю у відокремленім структурнім підрозділі ТОВ «Сіті [PERSON]» в м. Дніпродзержинську. З 01.07.2013 року її було призначено приказом № 28 виконуючою обовязки начальника відділу технічного контролю, а з 22 липня 2013 року наказом № 38 її було призначено на посаду майстра відділу технічного контролю, з окладом згідно штатного розкладу, з яким її ознайомив особисто директор [PERSON], і становила вона в розмірі 4321,00 грн. щомісячно з можливими доплатами та преміями за рішенням директора підприємства. За весь період роботи у відповідача, позивачу заробітна плата не виплачувалась жодного разу. 15 листопада 2013 року позивач подала у відділ кадрів по вул. Стасова, 79 в м. Дніпродзержинськ заяву про звільнення з 15.11.13р. за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, а саме повним припиненням виплати заробітної плати починаючи із червня 2013 року, крім того у звязку з несплатою Єдиного соціального внеску, позивач втратила страховий пенсійний стаж. Борг відповідача по заробітній платі в період з 25 червня 2013 року по 15 листопада 2013 року складає 21108,44 (двадцять одна тисяча сто вісім грн. 83 коп.). Але начальник відділу кадрів [PERSON] відмовилась зареєструвати заяву, тому 15.11.13р. після робочого дня позивач відправила заяву про звільнення цінним листом з описом на адресу ТОВ "Сіті [PERSON]" вул. Вільшанська 1 місто Київ та до відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті [PERSON]" у м. Дніпродзержинськ по вул. Стасова, 79. Причиною звільнення із 15.11.13р. за власним бажанням по ч.3 ст.38 КЗпП України є невиплата відповідачем заробітної плати та несплата Єдиного соціального внеску із червня 2013 року. У позивача не було коштів на транспортні витрати, щоб доїхати до місця роботи, бо заробітну плату, на дату звільнення, вона не отримувала повних 5 місяців. 31 жовтня 2012 року при розгляді справи № 6-120 гс 12 Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах дійшов висновку, що за суттю ст. 38 КЗпП України працівник має право, за власною ініціативою, в будь-який час розірвати укладений з ним, на невизначений термін, трудовий договір. При цьому термін розірвання трудового договору, та його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до його розірвання, та які працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП. Отже, якщо відповідач не визнає факту порушення ним трудового законодавства станом на 15.11.13р., то він повинен надати суду докази виплати позивачці заробітної плати, у строки визначені ст. 115 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону "Про оплату праці", за червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2013 року, та аванс за листопад 2013 року. Міністерство праці та соціальної політики України у Листі № 964/13/84-10 від 22.11.2010 року зазначило, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні не рідше 2 разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Строків виплати заробітної плати відповідач не дотримувався, він повністю ігнорував трудове, пенсійне та податкове законодавство. Наприкінці жовтня 2013 року директор підрозділу в [PERSON][PERSON], та начальник відділу кадрів [PERSON] шляхом обману заволоділи заявами усіх працівників заводу, написаних ними під тиском погроз, про надання скороченого робочого дня із 8 на 2 години в день. Позивач також змушена була написати таку заяву, незважаючи на те, що працювала по 8 годин щоденно у робочі дні. Але, у заяві про звільнення від 15.11.13р. вона попередила відповідача, що відкликає заяву написану під тиском про надання скороченого робочого дня. Проте, відповідач не видав позивачу довідку про заробітну плату (доходи). Заяву про звільнення відповідач отримав поштою 18.11.13, але до цього дня не видав позивачці належним чином оформлену трудову книжку при звільненні. Наказу про її звільнення відповідач також не видав. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» від 29 липня 1993 р. N 58 власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Крім того 06 березня 2014 року відповідач надав до матеріалів справи копію наказу від 15.11.13р. без номеру про звільнення позивача за прогули. Позивач цього наказу від відповідача не отримувала, її з ним не було ознайомлено, трудову книжку із записом про звільнення за прогул їй також не видавалась, тому, про існування зазначеного наказу їй стало відомо лише в суді при розгляді її позову, а саме лише 06.03.14р., хоча позов було подано до суду на початку грудні і представник відповідача зявлявся на кожне судове засідання але протягом трьох місяців нічого про існування такого наказу а ні суду а ні їй особисто не повідомляв. З цим наказом позивач не згодна, оскільки прогулів вона не скоювала, щоденно в робочі дні в тім числі і 12.11.13р. вона до 8г. 00хв. заходила на територію заводу через прохідну, а о 16г.30хв. по закінченню робочого дня виходила через прохідну. Позивач коли приходила на роботу, вона на прохідній у охорони отримувала ключі від свого робочого кабінету, про що ставила власний підпис в "Книзі отримання ключів". Крім того, вона розписувалась у «Книзі приходу та виходу з роботи", яка запроваджена наказом № С-111 від 03.07.13р. Генерального директора ТОВ "Сіті [PERSON]". Відповідач не надав у справу копію "Книги отримання ключів" та копію "Книги приходу і виходу з роботи" за той день, коли на його думку позивач скоїла прогул, тому вона вважає наказ про її звільнення за прогули надуманим, незаконним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. У звязку з тим, що розгляд справи затримується, її права з боку відповідача не поновлено, заборгованість не сплачено, вона вимушена збільшити розмір заборгованості, яка взагалом на день винесення рішення становить 53888,05 грн. Крім того своїми діями на думку позивача відповідач спричинив їй також і моральну шкоду, вона не може оформити субсидію на комунальні послуги. Без трудової книжки вона позбавлена можливості влаштуватися на інше підприємство або зареєструватися у центрі зайнятості, як безробітна. Позивача це дуже пригнічує, вона страждає, нервує, хвилюється, відчуває занепокоєння, що взагалі може не отримати платні за роботу та забрати свою трудову книжку. Її стан здоровя погіршився, вона занедужала, сильні головні болі змусили її звернутись до лікарні і пройти курс лікування. Відповідач, грубо порушуючи трудове законодавство, спричинив позивачці моральні страждання, які вона оцінюю в розмірі 5000,00 (п'ять тисяч) грн. та також просить їх стягти з відповідача. На задоволенні уточнених вимог наполягає у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги викладені у уточненій позовній заяві, та також просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, надав заперечення, які були долучені до матеріалів справи, суду пояснив, що позивач надала до суду позовну заяву, яку згодом уточнила крім збільшення своїх позовних вимог вона, після початку розгляду справи по суті, фактично змінила предмет позову, зазначивши одну зі своїх вимог про скасування наказу про її звільнення за прогул від 15.11.2013р., що є недопустимим згідно з діючим ЦПК України, тому в цій частині судом повинно бути відмовлено у прийнятті такої заяви. Що стосується збільшення позовних вимог то відповідач їх також не визнав, та суду пояснив, що позивачем не було надано жодного доказу, того що її посадовий оклад, на посаді яку вона займала на підприємстві становить саме 4321,00 грн., згідно положення про ВСП прийом та звільнення працівників здійснюється за наказом генерального директора Товариства [PERSON], прийняття, звільнення та встановлення посадових окладів для директора ВСП [PERSON] не передбачено Положенням про ВСП, а тому оклад позивача по підприємству становить 2000,00грн, згідно з п.10.4 цих положень. Також позивач не визнає ксерокопії табелів надані позивачем, які ніким не засвідчені, а тому не можуть бути розглянуті як докази, крім того відповідач зазначив, що позивач в період з 21.09.2013р. по 24.09.2013р. до ТОВ «Львівські автобусні заводи» не направлявся відповідачем у відрядження, звіт позивачем про відрядження не оформлявся, так само як і не направлявся позивач відповідачем на інші підприємства та організації в інші дати, оскільки також звіт про відрядження оформлено не було. Також відповідач не визнає вимоги позивача про стягнення коштів на поштову переписку, оскільки їх віднести до судових витрат не можливо, бо позивач за власним бажанням вела переписку і це не стосується розгляду справи. На думку відповідача, у директора ВСП ТОВ «Сіті» в м. Дніпродзержинську [PERSON] не було повноважень приймати і звільняти працівників підприємства, оскільки такими повноваженням був наділений лише генеральний директор Товариства [PERSON] Згідно акту про відсутність на роботі від 12.11.2013р. та про відмову в наданні пояснень позивача було звільнено за прогули без поважних причин Наказом від 15.11.2013 року, тому у повторному звільненні позивача немає потреби, а її заява про звільнення не була засвідчена належним чином, а тому не може бути належним доказом. Заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем відсутня, оскільки була перерахована платіжними дорученнями від 20.12.2013р. на зарплатну картку позивача у розмірі 3087грн.15коп. А тому вимоги позивача викладені у позовній заяві не обґрунтовані жодними доказами, безпідставні та такі що не підлягають задоволенню, а тому відповідач просить відмовити позиву у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, оглянувши та дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Так, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з наказу про прийняття на роботу № СТГ00000049-0000000396 від 25 червня 2013 року позивача було прийнято на посаду майстра відділу технічного контролю у відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Сіті [PERSON]» в м. Дніпродзержинську, з окладом згідно штатного розкладу. Згідно довідки АА № 784213 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) відокремлений структурний підрозділ Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті [PERSON]» в м. Дніпродзержинську зареєстровано з надання коду ЄДРПОУ 38447896 (35122889) та керівником якого призначений [PERSON], місцезнаходження підрозділу зазначено: м. Дніпродзержинськ вул. Стасова, буд.79. З наказу № 28 від 01.07.2013 року вбачається, що позивача [PERSON] було переведено на посаду в.о.начальника відділу технічного контролю ВСП ТОВ «Сіті [PERSON]» м. Дніпродзержинська із липня 2013 року з оплатою праці згідно штатного розкладу. Згідно наказу № С-111 від 03 липня 2013 року «Про запровадження заходів по поліпшенню трудової дисципліни» було введено в дію з 08.07.2013 року Книгу приходу на роботу та виходу з роботи працівників ТОВ «Сіті транспорт груп», згідно якої до початку роботи кожний працівник зобовязаний відмітити свій прихід на роботу, а по закінченню робочого часу вихід з роботи в цій книзі. Як вбачається з наказу № 38 від 22 липня 2013 року, позивача [PERSON] було призначено на посаду майстром відділу технічного контролю ВСП ТОВ «Сіті [PERSON]» у м. Дніпродзержинськ із липня 2013 року з оплатою праці згідно штатного розкладу. Судом встановлено, що заробітна плата майстра відділу технічного контролю, згідно штатного розкладу, посада яку займала позивач, та з яким позивача було ознайомлено особисто директором [PERSON], становить в розмірі 4321,00 грн., щомісячно з можливими доплатами та преміями за рішенням директора підприємства. Як встановлено в судовому засіданні, за весь період роботи позивача у відповідача, заробітна плата їй не виплачувалась жодного разу, у звязку з чим 15 листопада 2013 року позивач подала у відділ кадрів за місцем знаходження товариства по вул. Стасова, 79 м. Дніпродзержинськ заяву про звільнення за власним бажанням з 15.11.13р. по ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням працедавцем законодавства про працю, повним припиненням виплати заробітної плати починаючи із червня 2013 року та несплатою Єдиного соціального внеску, через що позивач втратила страховий пенсійний стаж та в наслідок чого утворився борг відповідача перед позивачем по заробітній платі на момент звільнення (15.11.13р.) за період із 25 червня 2013 року по 15 листопада 2013 року у розмірі 24 201,69 грн. В судовому засіданні встановлено, що начальник відділу кадрів [PERSON] відмовилась зареєструвати заяву позивача, тому 15.11.13р. (п'ятниця) після відпрацьованого робочого дня позивач відправила заяву про звільнення цінним листом з описом на адресу ТОВ "Сіті [PERSON]" вул. Вільшанська 1 місто Київ та до відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті [PERSON]" за адресою м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, 79, оскільки за юридичною адресою по бульвару І.Лепсе № 6 в м. Київ відповідач фактично не знаходиться, що підтверджено листом Головного управління Міністерства доходів України у м. Києві від 16.12.13р. Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року із відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті [PERSON]" оригінал трудової книжки позивача БТ-Н № 2134966 було відправлено до юридичної особи ТОВ"Сіті [PERSON]", що підтверджується описом до цінного листа від 20.11.13р. та штрих код 5190000902634, яку адресат отримав 26.11.13р., що підтверджується повідомленням. 31 жовтня 2012 року при розгляді справи № 6-120- ге 12 Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах дійшов висновку, що за суттю ст. 38 КЗпП України працівник має право за власною ініціативою в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений термін трудовий договір. При цьому термін розірвання трудового договору та його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до його розірвання, та які працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП. Отже, з урахуванням того, що відповідач не визнає факту порушення ним трудового законодавства станом на 15.11.13р. на дату подання позивачем заяви на звільнення, то він повинен надати докази виплати позивачу заробітної плати, у строки визначені ст. 115 КЗпП України та ч.І ст.24 Закону "Про оплату праці", за весь час роботи на товаристві відповідача, яких відповідачем суду надано не було. Міністерство праці та соціальної політики України у Листі № 964/13/84-10 від 22.11.2010 року зазначило, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні не рідше 2 разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Строків виплати заробітної плати відповідач не дотримувався, він повністю ігнорував трудове, пенсійне та податкове законодавство. Як встановлено в судовому засіданні, після подання заяви позивачем та отримання її відповідачем про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідач частково сплатив борг по зарплаті, а саме 20 грудня 2013 року перерахував на картковий рахунок позивача заборгованість у розмірі 3093,25 грн., що судом береться до уваги, як доказ того, що на момент звільнення 15.11.13р. існувала у відповідача перед позивачем заборгованість по заробітній платі, у звязку з чим станом на 17.03.14р. борг відповідача по зарплаті, який виник на момент звільнення, зменшився на цю суму та становить 21108,44 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку. Згідно ч. 2; ч. 4 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами. Власник або уповноваженим ним орган не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Як свідчать матеріали справи та надані позивачем розрахунки, які хоч і не були визнані відповідачем, але жодних доказів, які б підтвердили обґрунтованість заперечень відповідачем не надано, окрім наказу про прийняття позивача на роботу № СТГ00000049-0000000396 від 25 червня 2013 року, згідно якого позивача було прийнято на посаду майстра відділу технічного контролю у відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Сіті [PERSON]» в м. Дніпродзержинську, з окладом 2000,00 грн., але з цим наказом позивача ознайомлено не було, в наказі про це відсутні будь-які відмітки, тому суд не може взяти до уваги викладене з цього приводу в запереченнях твердження, середня заробітна плата позивача, відповідачем проіндексована не була, в наслідок чого відповідачем не було виплачено позивачу заробітну плату за період з 25.06.2013 року по 15.11.2013 року з урахуванням займаних посад та терміну їх займання у розмірі 21108, 44 грн., крім того згідно із ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР: «У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки". У звязку з тим, що позивач не використала щорічну відпустку 10 календарних днів, за період із 25.06.13р. по 15.11.13 р., розмір компенсації за невикористану відпустку становить 1964,00 грн. За приписами ст.44 КЗпП України, при звільненні за ч.3 ст..38 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен виплатити звільненому працівникові вихідну допомогу в розмірі 3 (тримісячного) середнього заробітку. Щомісячна зарплата позивача становить 4321,00 грн., тому вихідна допомога за три місяці складає 12963,00 грн. (дванадцять тисяч дев'ятсот шістдесят три гривні). Згідно ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні власник або уповноваженим ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри, належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку . Беручи до уваги, що позивач після свого звільнення, починаючи з 16.11.2013 року і до теперішнього часу, так і не отримала від відповідача належним чином оформлену трудову книжку, до речі на вимогу суду про витребування доказів відповідачем також не було надано для огляду у судове засідання копію належно завіреної трудової книжки, так само як і не отримала повного розрахунку належного позивачеві при звільненні, відповідач в наслідок чого повинен сплатити на користь позивача середню заробітну плату за весь час затримки трудової книжки та суми розрахункових при звільненні у розмірі 16498,42 грн., виходячи з наступного розрахунку 196,41 грн. (середньоденна заробітна плата) х 84 дн. ( кількість календарних днів затримки видачі трудової книжки та розрахункових сум при звільненні за період з 16.11.2013р. до 17.03.2014р.). Виконуючи свої службові обовязки відповідач направив позивача з 20.09.2013р. по 25.09.2013р. у м. Львів у відрядження, що підтверджується відповідною службовою запискою про існування наказу про відрядження, частину витрачених коштів позивачу було сплачено у розмірі 750,00 грн., а частину коштів фактично витрачених на відрядження у розмірі 1204,70 грн. сплачено не було, тому твердження відповідача, про те, що позивача у відрядження ніхто не надсилав не відповідає дійсності, оскільки частково відповідачем кошти у розмірі 750,00 грн. були сплачені позивачці у рахунок погашення витрат повязаних з відрядженням. Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами наданих в справу доказів: копії наказів про прийняття та переведення на роботу, табелями обліку використання робочого за весь час роботи у відповідача, службовими записками про надання наказів на відрядження позивача за весь час роботи на підприємстві відповідача, копіями проїзних квитків на дати згідно наказу про відрядження, довідками пенсійного фонду про зареєстровану особу позивача про страхові відрахування, та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст. 237-1 КЗУпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідність до ст.16 ЦК України: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4\~ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У відповідність до вимог ст.23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У відповідність до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У відповідність до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. [PERSON] та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідність до ст.66 ЦПК України, висновок уповноваженої особи - докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом є доказом, який підтверджує обставини по справі. У відповідність до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати, оскільки позивач за власні кошти надсилала заяви, листи повідомлення, листи вимоги на адресу відповідача, відповіді на які стали підставою для звернення до суду з цим позовом, суд їх відносить до судових витрат, та вважає, що витрати у розмірі 149 грн. 49 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд вважає доведеним наявність заборгованості по виплаті позивачці [PERSON] належних звільненому працівнику сум в розмірі 54388 грн. 05 коп. (пятдесят чотири тисячі триста вісімдесят вісім гривень 05 коп.), яка складається з боргу по заробітній платі в сумі 21108, 44 грн.; середньої заробітної плати за час затримки трудової книжки та розрахункових сум при звільненні в розмірі 16498,42 грн.; вихідної допомоги при звільненні у розмірі 12963,00 грн.; компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1964,00 грн.; кошти витрачені на відрядження у розмірі 1204,70 грн. а також доведеним та обґрунтованим вимоги позивача, щодо розірвання трудового договору та отримання нею належним чином оформленої трудової книжки на момент звільнення. Не доведеним є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень, оскільки позивачем не доведено яку саме суму позивач, не маючи достатніх коштів для існування, змушена була брати в борг, як саме був порушений сформований уклад життя позивача та її родини, тому стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенні у розмірі 500 (пятсот) гривень 00 коп. Встановлені судом факти і обставини справи підтверджують матеріали справи, оголошені у судовому засіданні. Стосовно судових витрат, до яких відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України відносяться розмір судового збору та витрати на правову допомогу, у відповідність до ч.1 ст.88 ЦПК України, оскільки при подачі позову позивача було звільнено від сплати судового збору, судовій збір має бути стягнений з відповідача на користь держави у розмірі 543,88 (пятсот сорок три) гривні 88 копійок . На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial