Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач, який являється батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо виховання сина, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової участі у його вихованні, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина Через рік після народження сина відповідач залишив його разом з позивачем, а сам поїхав до Автономної Республіки Крим. З того часу сторони проживають окремо. З часу окремого проживання відповідач жодного разу не поцікавився, за які кошти утримується дитина, всі питання щодо виховання сина позивач вирішує самостійно без участі і підтримки відповідача. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виховання сина, свідомо нехтує своїми обов`язками, в зв`язу з чим є підстави для позбавлення його батьківських прав, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з червня 2014 року він та позивач перестали проживати однією сім`єю. Після розірвання шлюбу відповідач поїхав працювати до родичів в Автономну Республіку Крим, а позивач деякий час проживала в м. Миколаєві, а потім виїхала до м. Кременець Тернопільської області. Оскільки батьки позивача та родичі відповідача проживають в м. Алушта, там же, здебільшого влітку відбувалося і спілкування відповідача з сином під час відвідин позивача своїх батьків. У інший час спілкування відповідача з сином здійснюється шляхом телефонних розмов. Кошти на утримання сина передавалися позивачу шляхом здійснення переказів через рідних та знайомих відповідача, але квитанції про сплату не збереглися, зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Посилаючись на те, що у нього з сином відбувається нормальне спілкування та склалися нормальні родинні взаємовідносини, вважав позов надуманим та необгрунтованим та просив відмовити в його задовленні. Позивач подала відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначала, що відповідач поїхав працювати до родичів в Антономну Республіку Крим після 10.05.2014, а не після розірвання шлюбу (набрання рішенням законної сили - 27.10.2014). Що до спілкування відповідача з сином в м. Алушта позивач зазначала, що в період 2015-2018 років влітку, коли спільний з відповідачем син перебував в м. Алушта, відповідач бачився з сином інколи та це була ініціатива позивача. Що до сплати коштів на утримання сина, які відповідач надсилав на утримання сина, позивач вказувала, що спочатку кошти надходили від матері відповідача, а в подальшому, коли кошти на утримання сина перестали надходити, позивач в кінці 2017 року подала до суду позов про стягнення аліментів. При цьому, позивач зазначала, що жодним чином не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дитиною, а навпаки намагається забезпечити участь батька у спілкуванні з дитиною, а спроб узгоджувати з позивачем способів спілкування з сином від відповідача не було. Посилаючись на зазначене, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач зазначав, що позивач скоріше обмежувала його спілкування з сином, ніж сприяла йому. З приводу перерахунку коштів на утримання сина, відповідач зазначав, що перераховував їх по мірі можливості та в подальшому буде намагатися сплачувати їх більш регулярно. Відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій вказував, що після переїзду на постійне місце проживання до м. Путивль Сумської області в березні 2019 року він втратив можливість безпосереднього спілкування з сином. На даний час [PERSON] відмовляється узгоджувати з ним будь-які способи спілкування між ним і сином. Посилаючись на зазначене, просив ухвалити рішення, яким визначити наступні способи його участі у вихованні сина - [PERSON] , [INFO] : необмежене спілкування з сином по телефону, засобами поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; необмежене безпосереднє спілкування з сином під час періодичного проживання разом з батьком терміном від 10 днів на спільному відпочинку у батька та баби в [ADDRESS] , на морі чи в інших узгоджених батьками місцях; гарантоване безпосереднє спілкування з сином не менше шести годин на день в межах України не рідше 1 разу на два місяці на рік; гарантований спільний відпочинок із сином в межах України протягом двох тижнів поспіль під час літніх канікул. Відповідач за зустрічним позовом подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. При цьому зазначала, що навпаки сприяла участі [PERSON] у вихованні сина, однак останній сам свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками щодо виховання сина. Ніякого спілкування шляхом телефонних розмов між [PERSON] та його сином не було, останній взагалі не цікавиться, як живе його син. Твердження про те, що відповідач відмовляється узгоджувати будь-які способи спілкування позивача з сином нічим не підтверджуються, оскільки таких спроб взагалі не було. Тобто, твердження [PERSON] про те, що у нього з сином склалися нормальні родинні відносини, є недоведеним. У письмових поясненнях на відзив на позовну заяву про визначення способів участі у вихованні дитини представник позивача - адвокат Семиволос В.В. зазначав, що у відзиві відповідачем з одного боку даються пояснення, що батько дитини не брав участі у вихованні сина ухилявся від зустрічей і спілкування з ним, а з іншого боку піднімається питання про те, що таке спілкування йде на шкоду інтересам дитини. Замість того, щоб надати свої пропозиції щодо зміни формату спілкування між батьком та сином, робиться спроба взагалі таке спілкування унеможливити. У письмових поясненнях щодо зустрічного позову третя особа зазначала, що на даний час неможливо розглянути порушені у зустрічній позовній заяві питання, оскільки немає можливості встановити факти та надати їм оцінку через відсутність матеріалів. Ухвалою судді від 18.07.2019 відкрито провадження у даній справі та визначено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.08.2019 підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 24.10.2019 зустрічний позов у даній справі було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано їх в одне провадження. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити у повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити, при цьому вважали за можливе задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом. Представник виконавчого комітету Кременецької міської ради Тернопільської області в судовому засіданні просила позов про позбавлення батьківських прав задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник Путивльської районної державної адміністрації Сумської області у вирішенні як первісного, так і зустрічного позовів, покладався на розсуд суду. З`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті, письмові докази, допитавши свідків, суд вважає, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Як встановлено судом, 21.12.2012 сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14.10.2014 (а.с. 9). Згідно фотокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.05.2013, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі (а.с. 8). Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.02.2018 з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1426 грн. щомісяця, з дня пред`явлення позову до суду - 11.12.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13-14). У судовому засіданні встановлено, що дитина проживає з матір`ю, яка матеріально її забезпечує, здійснює її виховання та створює їй всі необхідні умови для навчання, фізичного та духовного розвитку, в той час як відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться життям сина, не відвідує батьківські збори та виховні заходи (а.с. 15, 18, 22, 23, 137). З листа закладу дошкільної освіти № 7 м. Миколаєва від 14.11.2019 № 61/16-06 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відвідував заклад дошкільної освіти № 7 м. Миколаєва з 01.11.2015 по 01.07.2018. Батько дитини - [PERSON] , не забирав сина, не відвідував батьківські збори та інші заходи, які проводив заклад дошкільної освіти № 7, не цікавився фізичним та духовним розвитком дитини. Оплату за харчування та інші виплати здійснювала мати дитини - [PERSON] , приводила та забирала дитину із дитячого садка, відвідувала батьківські збори та інші заходи, які проводив дитячий заклад (а.с. 138). Із психолого-педагогічної характеристики дитини - [PERSON] , [INFO] , виданої закладом дошкільної освіти № 7 м. Миколаєва, вбачається, що по причині розлуки з батьком та втратою спілкування з ним відчувалася потреба у спілкуванні та пригнічений емоційний стан дитини (батько не приймав участі у вихованні, в садочку не з`являвся), в той час як мати приймала активну участь у вихованні та розвитку дитини, сприяла різнобічному розвитку особистості, забезпечувала всім необхідним, зі слів матері батько не бажав контактувати з дитиною (а.с. 139). Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , який не виконує батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременецької міської ради від 06.06.2019 № 1599, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , є доцільним (а.с. 19-21). В той же час, як вбачається із тексту висновку, та як пояснила в судовому засіданні [PERSON] , начальник служби у справах дітей Кременецької міської ради, на засідання комісії з питань захисту прав дитини Кременецької міської ради [PERSON] не з`явився, з довідки Заводського районного відділу поліції від 17.07.2015 № 18/м-24 видно, що місцезнаходження [PERSON] , [INFO] , не встановлено (а.с. 10), в зв`язку з чим інформація про його виклик на комісію з питань захисту прав дитини Кременецької міської ради була оприлюднена за останнім місцем його реєстрації у м. Миколаєві. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного головним державним виконавцем Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області, станом на 31.10.2019 за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 22389 грн., яка виникла у період з грудня 2017 року по жовтень 2019 року. При цьому, з грудня 2017 року по березень 2019 року відповідач аліменти не сплачував, а з квітня 2019 року від відповідача почали надходити кошти на сплату аліментів (а.с. 147-148). Із наданих відповідачем суду платіжних доручень вбачається, що у період 2016-2018 років від платника [PERSON] на користь позивача здійснювалися перекази грошових коштів з приміткою «Для [PERSON] », а саме, у 2016 році: 07.11.2016 ( на суму 1500 грн.), 09.12.2016 ( на суму 1000 грн.); у 2017 році: 14.01.2017 ( на суму 1000 грн.), 25.02.2017 ( на суму 1206 грн. 03 коп.), 21.03.2017 ( на суму 1005 грн. 03 коп.), 14.04.2017 ( на суму 1005 грн. 03 коп.), у 2018 році: 04.04.2018 ( на суму 5025 грн. 13 коп.), 04.05.2018 ( на суму 502 грн. 51 коп.) (а.с. 85-92). Як пояснив в судовому засіданні відповідач, вказані кошти було перераховано на його прохання. Позивач в судовому засіданні не заперечувала проти отримання нею вказаних коштів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є внутрішньо переміщеною особою і у 2016 році проживала у [PERSON] , позивача у справі, яка розповіла свідку, що її покинув чоловік, коли їхній син був дуже малий. Коли свідок почала проживати у позивача, її сину - [PERSON] виповнилося три роки. Оскільки свідок мешкала у м. Алушта, так само як і батьки позивача, їй відомо, що позивач намагалася знайти відповідача, щоб він підписав дозвіл на перетин кордону сину, щоб він поїхав на оздоровлення в м. Алушта, оскільки він дуже часто хворів. Але відповідач цього не зробив. Коли свідок перебувала в АРК, вона зв`язувалася з відповідачем, щоб він надав дозвіл на виїзд сина. В зв`язку з тим, що відповідач не надавав дозволу на виїзд сина, позивач зверталася до суду з відповідним позовом, який було задоволено, і у 2017-2018 роках її син їздив влітку до м. Алушта. Відповідач не надавав кошти на утримання сина, спочатку інколи надходили кошти від його матері, свідок пропонувала відповідачу передавати гроші на сина, оскільки їздила з м. Алушти до м. Миколаїв, але він цього не робив. Під час перебування малолітнього [PERSON] у м. Алушта у 2017-2018 роках, там же перебував і відповідач у справі, який жодного разу не прийшов до нього та не зателефонував. На питання свідка, чи приходив батько, чи телефонував, чи пам`ятає він як виглядає батько, [PERSON] відповідав, що не пам`ятає. В телефонній розмові з відповідачем, на питання, чому він не спілкується з сином, відповідач відповів свідку, що він хоче отримати громадянство Російської Федерації, в зв`язку з чим йому необхідно п`ять років прожити на цій території та нікуди не виїжджати. Для перетину сином кордону відповідач оформлював дозвіл у м. Краснодар Російської Федерації, що в Україні не є належним документом, за допомогою якого можна перетнути кордон з дитиною. Крім того, свідок зазначала, що відповідач зловживає спиртними напоями. Щодо сплати аліментів на утримання сина, свідок пояснила, що у відповідача існує заборгованість зі сплати аліментів, яку він почав погашати, коли його обмежив у праві виїзду за кордон державний виконавець. Відповідач проживає в м. Путивль у власній квартирі. При цьому, ніякої участі у вихованні сина не приймав, по телефону з сином не спілкувався. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір`ю позивача у справі. Її колишній чоловік залишив сім`ю у 2014 році. На протязі п`яти з половиною років відповідач з сином не спілкувався. Номер телефону свідка відповідачу відомий. Онук власного телефону не має, а планшет зламав. Відповідач часто міняв роботу, при цьому постійної роботи не мав. Відповідач кілька разів передавав гроші свідку для сина, а так допомагала мати відповідача. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає однією сім`єю з позивачем у справі. За час їх сумісного проживання відповідач жодного разу не дзвонив, аліменти на сина не платив, не приїжджав. Малолітній [PERSON] визнає свідка як батька, він утримується за рахунок заробітної плати свідка та заробітної плати матері дитини, аліменти відповідач почав сплачувати тільки в останні місяці. Власного телефону у дитини немає. Допитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] пояснив, що йому сім років, він ходить у другий клас. Мама у нього - [PERSON], папа - [PERSON] . [PERSON] він забув, він в гості не приходить, подарунків не передає, по телефону не дзвонить. З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що остання є двоюрідною тіткою [PERSON] . Відповідач [PERSON] з травня 2014 року мешкає в м. Алушта. Він з дитиною не спілкується та нічим не допомагає, ухиляється від виховання сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, духовним розвитком. Невиконані обіцянки [PERSON] сходити з сином погуляти та на риболовлю наносили дитині психологічну травму, оскільки він дуже хвилювався та чекав батька. Крім того, свідок зазначала, що [PERSON] полюбляв вживати спиртні напої (а.с. 175). Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від свого сина, в іншій області, а тому не має можливості брати участь у вихованні дитини. Крім того, зазначені позивачем фактори як підстава для позбавлення відповідача батьківських прав, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Судом не встановлено, а позивачем не доведено в судовому засіданні фактів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Позивачем не подано до суду доказів негативної характеристики відповідача, якими не можуть бути фотографії відповідача з його сторінки в соціальній мережі «Однокласники» (а.с. 60-65, 77-78), чи вчинення ним неправомірних дій щодо позивача чи дитини. Крім того, суд ставиться критично і до показань свідка [PERSON] та письмових пояснень [PERSON] в частині того, що відповідач зловживає спиртними напоями, оскільки інших доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано. Також з копії нотаріально посвідченої заяви від 06.07.2015 вбачається, що відповідач [PERSON] надавав свою згоду на тимчасовий багаторазовий виїзд в Автономну Республіку Крим його сина - [PERSON] , [INFO] , з 01.08.2015 до 31.07.2016 у супроводі його матері - [PERSON] (а.с. 93). Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вік дитини, суд вважає, що малолітнім [PERSON] не було висловлено свою думку щодо вирішення даного спору. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, однією з правових підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" розглядаючи справи даної категорії слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист їх інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні первісного позову про позбавлення батьківських прав, слід відмовити. Разом з тим, суд приймає до уваги роз`яснення, дані у п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", згідно яких суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідач недостатньо спілкувався з сином, не вживав у повній мірі заходів щодо його належного матеріального утримання та виховання, суд вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - [PERSON] , [INFO] , а у разі продовження ухиляння [PERSON] , від виконання батьківського обов`язку щодо виховання дитини, він може бути позбавлений батьківських прав. Щодо вимог за зустрічним позовом про визначення способів участі у вихованні дитини, суд дійшов наступного. Відповідно до вимог ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. В силу ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частинами 1, 2 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Як вбачається з листа служби у справах дітей Кременецької міської ради від 30.10.2019 № 250/01-24, станом на 30.10.2019 [PERSON] , [INFO] , не звертався в службу у справах дітей із заявою про вирішення питання щодо участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] (а.с. 134). З листа Путивльської районної державної адміністрації Сумської області від 05.11.2019 № 01-20/3211 вбачається, що станом на 04.11.2019 на комісії з питань захисту прав дитини Путивльської районної державної адміністрації не розглядалося питання щодо визначення способів участі у вихованні дитини та вільному спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , його батьком [PERSON] , [INFO] . 24.10.2019 [PERSON] звертався до служби у справах дітей Путивльської районної державної адміністрації та отримав усну консультацію з зазначеного питання (а.с. 135). З листа адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 06.11.2019 № 1023/03.01.-21/19 вбачається, що з 04.05.2013 по 06.11.2019 звернень щодо участі батька [PERSON] у вихованні, спілкуванні з дитиною - [PERSON] , [INFO] , до служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради не надходило (а.с. 136). З акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 11.11.2019 вбачається, що при проведенні обстеження умов проживання [PERSON] , відповідача у справі, було встановлено, що в помешканні створені умови для зустрічей з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] (а.с. 164). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є сином її рідної сестри, яка померла, та свідок виховувала його. У [PERSON] є бажання спілкуватися з сином, відношення у нього до сина добре. З сином відповідач останній раз спілкувався, коли був у Криму, близько 2,5 років тому. Зараз він ніяк не спілкується з сином та має заборгованість зі сплати аліментів. В онука є телефон, оскільки він купувався родиною свідка, разом з навушниками та сім-карткою. При цьому, коли свідок телефонувала матері дитини, щоб спитати дозволу поспілкуватися з онуком, вона відповідала, що він зайнятий. [PERSON] аліменти на утримання сина сплачував, свідок кожного місяця їх пересилала. З висновку Путивльської районної державної адміністрації Сумської області від 27.11.2019 № 01-21/3433 про визначення способу участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , його батьком [PERSON] , [INFO] , вбачається, що [PERSON] має належні житлово-побутові умови проживання, але визначити порядок його участі у вихованні дитини немає можливості у зв`язку з відсутністю проживання (перебування) малолітньої дитини на території Путивльської району Сумської області (а.с. 160-162). Таким чином, враховуючи встановлені обставини та зазначені норми законодавства, суд вважає, що [PERSON] не довів того, що ним вживаються всі необхідні заходи для спілкування з сином, а також що матір`ю дитини - [PERSON] чиняться перешкоди у здійсненні ним спілкування та виховання сина, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Outcome: dismissed