Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приазовського районного суду з вказаним позовом, в якому просить: визнати недійсною додаткову угоду укладену між ним та приватним підприємцем [PERSON] 01.07.2019 року до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2015 № 040527700003; скасувати державну реєстрацію додаткової угоди між ним та ПП [PERSON] від 01.07.2019 року до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2015 № 040527700003. Свої вимоги, позивач обґрунтовує тим, що 01.03.2005 р. між ним та ПП [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки № 040527700003, згідно якого він передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Розівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, загальною площею 26,84 га, у тому числі рілля 26,84 га. Згідно п. 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 308997,62 грн.. Пунктом 8 передбачено строк його укладення на 7 років та передбачене право його поновлення на певний строк. Пунктами 9-13 передбачена виплата орендної плати, її розмір та обчислення. Даний Договір був зареєстрований у Приазовському райвідділі ЗРФ Держземкадастру, номер запису 040527700003 від 11.03.2005. 01.11.2011 р була зареєстрована додаткова угода до вказаного договору оренди, запис № 2324450004000473 від 01.11.2015 р. Відповідно до вказаної додаткової угоди, продовжено термін дії договору на 7 років, пункт 9 Договору викладений в такій редакції «орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням індексу інфляції». 30.08.2017 року державним реєстратором внесено відомості про укладену між сторонами додаткової угоди від 01.07.2017 р, згідно якої строк дії договору складає 49 років, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 308997,62 грн., а орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням індексу інфляції. Вважає, що вказана додаткова угода має бути визнана судом недійсною, а її державна реєстрація скасована, у зв`язку з тим, що угода була підписана ним без ознайомлення з її текстом, оскільки була підписана, коли він був без окулярів та у стані алкогольного сп`яніння. За допомогою юриста йому стало відомо, що угода суперечить вимогам чинного законодавства. Так, під час підписання додаткової угоди сторонами не було досягнуто згоди в частині строку продовження договору оренди землі, зазначена нормативно-грошова оцінка не відповідає дійсності, та ні в договорі оренди, ані в додаткових угодах не зазначено кадастровий номер належної йому на праві власності земельної ділянки, чим не дотримані істотні умови договору. Таким чином, просить задовольнити його заявлені вимоги. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 08 січня 2020 року позовна заява залишена без руху та наданий позивачу строк для у усунення недоліків. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 23 січня 2020 року позовна заява залишена без руху та наданий позивачу строк для у усунення недоліків. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 11 лютого 2020 року було відкрите провадження у справі за правилами загального провадження, встановлено строк відповідачу для надання відзиву. 24 лютого 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані, жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, не надано. Також зазначено, що протягом 3 років позивач отримував орендну плату вже після укладеної додаткової угоди, та жодних претензій до відповідача не пред`являв. Щодо підстав для визнання недійсною укладеної додаткової угоди, зазначено, що саме за проханням позивача був визначений саме такий строк дії договору, з текстом був ознайомлений, а посилання позивача на його стан, доказами не підтверджено. Стосовно кадастрового номеру, пояснює тим, що на момент укладення договору оренди ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» кадастровий номер земельної ділянки не вимагався, та стосовно нормативно-грошової оцінки зазначив, що договором оренди визначений конкретний розмір орендної плати, а доводи позивача стосуються неправильності її подальшого обчислення та сплати, тобто виконання умов договору. Крім того, зазначає, що позивач не оспорює сам договір оренди, в якому зазначений об`єкт оренди, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, а у додатковій угоді немає жодних положень про зміну вже існуючого предмету оренди за договором та стосовно його оцінки. З вимогою про перегляд розміру орендної плати позивач до відповідача не звертався, хоча договором визначено, що орендна плата може бути переглянута виключно за згодою сторін. Таким чином, вважає, слід відмовити в задоволенні позову. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 02.03.2020 року оголошена перерва у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 19.03.2020 року відкладене підготовче судове засідання. 23 березня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що вважає необґрунтованими доводи представника відповідача стосовно відсутністю доказів на підтвердження обставин викладених у позові, оскільки доказами можуть будь-які фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, в тому числі і пояснення свідків. Щодо нормативно-грошової оцінки зазначає, що у додатковій угоді умови договору від 11.03.2005 року залишено без змін, тобто без змін залишилася і оцінка земельної ділянка, яка на даний час вища. А тому, розмір орендної плати суперечить реальній вартості земельної ділянки, чим не дотримані істотні умови договору в розумінні ст. 15 ЗУ «Про оренду землі». 24 березня 2020 року від представника відповідача надійшли заперечення, в яких зазначено, що показами свідків обставини укладання правочину у письмовій формі чи оспорювання окремих його частин доводитися не може з огляду на прямий припис законодавства. Крім того, зазначає, що орендна плата визначена договором оренди, а не додатковою угодою, яку оскаржує позивач; та додаткова угода не містить жодних змінених положень щодо орендної сплати. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 16.04.2020 року вирішено питання щодо сторін по справі, розглянуті подані клопотання та прийняті по ним рішення, закрите підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 14.05.2020 року відкладене розгляд справи. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 04.06.2020 року зупинене провадження у справі до прийняття спадщини спадкоємцями. Ухвалою судді Васильцової Г.А. від 14.09.2020 року справа прийнята до провадження на підставі повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з відставкою судді Пантилус О.П., продовжено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2020 року відновлене провадження у справі, призначена справу до розгляду по суті. Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2020 року відкладено розгляд справи. Під час розгляду справи 06 січня 2021 року судом ухвалено залучити до участі у справі правонаступників [PERSON] та [PERSON] .. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просить суд їх задовольнити, пославшись на обставини, викладені у позові. Після дослідження доказів зазначив, що [PERSON] не читав угоду, яку підписував, вважає, що волевиявлення [PERSON] було на 7 років, як спочатку домовлялися, а не на 49 років. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та зазначила, що її брат [PERSON] вважав, що додаткова угода була укладена на 7 років, а не на 49 років. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальов Д.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснюючи тим, що укладена додаткова угода підписана сторонами, зареєстрована відповідно до законодавства, має 1 аркуш, а тому [PERSON] був ознайомлений з її змістом. Додаткова угода не містить жодних положень, окрім продовження строку дії первісного договору. Сам договір та первинна додаткова угода позивачами не оспорюється. Підстав для визнання недійсною другої додаткової угоди немає. Після дослідження доказів зазначив, що [PERSON] отримав у [PERSON] орендну плату за землю. Про існування угоди на 10 років йому невідомо. Є угода укладена строком на 49 років, про що і велася домовленість з [PERSON] .. Зазначив, що свідчення, які зафіксовані на носіях мобільного телефону не можуть бути доказами. Третя особа в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомленою про день розгляду справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] була допитана як свідок, та надала пояснення про те, що [PERSON] оманним шляхом підписав договір з її братом [PERSON] на 49 років. Дізнавшись про це брат був здивований, і тому вона пішла на зустріч з фермером, і записала їх розмову. З розмови вона дізналася, що її брат у нього взяв на перед кошти для купівлі будинку. Тому [PERSON] таким чином прив`язав до себе її брата. З розмови з [PERSON] вона дізналася про договір на 10 років, який фермер розірвав та показав про наявність іншого укладеного на 49 років. Цю розмову вона записала на телефон, а потім скинула на флешку. Про це вона дізналася у березні 2019 року. Не зверталася до суду, оскільки вона збиралася з фермером вирішити питання мирним шляхом, проте не вийшло. Також, її брат теж записав розмову з [PERSON] , вона чула цей запис, де [PERSON] відмовився від того, що порвав договір. Судом були дослідженні, надані позивачами записи розмов, між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що такі розмови мали місце, але дозволу на здійснення запису цих розмов [PERSON] не давав, та вони здійснені без його відома. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтею 43 ЦПК України\~серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78\~ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачами на підтвердження своїх вимог суду надано: -Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім`я [PERSON] ; -договір оренди земельної ділянки № 04005270003 від 01.03.2005 року, укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПП [PERSON] ; який зареєстрований в Приазовському районному відділі Запорізької регіональної філії ДЗК запис № 04005270003 від 11.03.2005 року; -додаткова угода до договору оренди земельної ділянки, зареєстрована у відділі Держкомзему 01.11.2011 року; -додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 01.07.2017 року. Аналізуючи надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч. 5\~ст. 203 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Судом встановлено, що 01.03.2005 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки № 04005270003, відповідно до умов якого,а саме: п. 2 - в оренду передається земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 26,84 га; п. 5 - нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 308997,62 гривень; п. 8 договір укладено на 7 років. Вказаний договір підписаний сторонами, зареєстрований у Приазовському районному відділі Запорізької регіональної філії ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11.03.2005 року за № 04005270003. Зазначений договір є чинним та сторонами не оспорюється. Додатковою угодою до договору оренди земельної ділянки, яка була підписана сторонами; зареєстрована в відділі Держкомзему у Приазовському районі 01.11.2011 року за № 232450004000473, та не оспорюється сторонами, було продовжено термін дії договору на 7 років; змінено п. 9 що стосується внесення орендної плати з визначеної суми на 3 % річних від грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням індексу інфляції. В решті договір оренди земельної ділянки № 04005270003 від 01.03.2005 року залишений без змін. 01.07.2017 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПП [PERSON] була укладена Додаткова угода до договору оренди земельної ділянки № 04005270003 від 01.03.2005 року, відповідно до умов якої п. 8 був викладений в такій редакції: договір укладено на 49 років. Інші умови договору залишені без змін. Факт підписання зазначеної додаткової угоди сторонами не оспорюється. Проте, як зазначають: в позові позивач, та поясненнях правонаступник позивача та їх представник, не дивлячись на підтвердження ними факту підписання [PERSON] додаткової угоди, вважають що угоду слід визнати недійсною, оскільки сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору - строку дії договору; нормативно грошова оцінка, зазначена в договорі оренди, не відповідає розміру грошової оцінки; в договорі оренди та додаткових угодах не зазначений кадастровий номер земельної ділянки. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України,\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 207 ЦК України\~встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї\~статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою\~статті 627 ЦК України\~і відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша\~статті 638 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За частиною першою\~статті 14 Закону України «Про оренду землі»\~(тут і далі\~- у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі. За частиною першою\~статті 15 Закону України «Про оренду землі»\~істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);\~\~строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей\~4-6,\~11,\~17,\~19\~цього\~Закону\~є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). Таким чином, аналізуючи докази та пояснення сторін, суд вважає безпідставними твердження позивачів та їх представника, що підставами для визнання недійсним вчиненого правочину - додаткової угоди від 01.07.2017 р. є недосягнення згоди щодо; зазначеної нормативно грошової оцінки земельної ділянки, та не зазначення кадастрового номеру в договорі оренди і угодах виходячи з наступного. Так, укладена Додаткова угода від 01.07.2017 року є домовленістю сторін щодо зміни до Договору оренди земельної ділянки за № 04005270003 від 01.03.2005 року, який є діючим і жодною стороною не оспорюється. Оспорювана позивачами Додаткова угода від 01.07.2017 року містить лише зміни до договору оренди щодо строку оренди. Інші умови договору залишені без змін та врегульовані договором оренди земельної ділянки від 01.03.2005 року. Тобто, підстави, на які посилаються позивачі та їх представник щодо нормативно грошової оцінки, та не зазначення кадастрового номеру в договорі оренди і додаткових угодах не приймаються до уваги, оскільки вони стосуються самого договору оренди, який ніким не оспорюється, та який містить всі істотні умови, передбачені законом на момент його укладення. Проте слід зазначити, що нормативно-грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативно-грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати. Ініціювати внесення змін може будь-яка сторона в будь-який момент. Оскільки сторони вільні в праві додавати до договору умови, які, на їхню думку, є істотними, у договорі можна передбачити детальний порядок внесення змін. Крім того, відповідно до умов договору від 01.03.2005 року, а саме: п. 13 розмір орендної плати переглядається за згодою сторін, зокрема у випадках передбачених законом. Додатковою угодою, зареєстрованою у відділі Держкомзему 01.11.2011 року, п. 9 договору від 01.03.2005 року викладено в іншій редакції, а саме передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням індексу інфляції. Доказів про намір чи звернення орендодавця до орендаря стосовно зміни розміру орендної плати суду не надано. Крім того, позивач по справі [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що отримують орендну плату, розраховану із нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становить саме 583690 гривень 82 копійки, а не 308997,62, як зазначено в договорі від 01.03.2005 року. Щодо відсутності кадастрового номеру земельної ділянки, суд погоджується з поясненнями представника відповідача, що на момент укладення договору оренди зазначення кадастрового номеру земельної ділянки не вимагалося, тому це не може бути підставою для визнання недійсною додаткової угоди. Стосовно відсутності згоди [PERSON] щодо зміни строку договору оренди на 49 років, суд враховує те, що Додаткова угода від 01.07.2017 року підписана сторонами, протягом двох років орендодавець отримував орендну плату, про що свідчать видаткові касові ордери, надані відповідачем. Крім того, згідно видаткових касових ордерів від 09 грудня 2019 року та 25 липня 2019 року, [PERSON] за додатковою угодою від 01.07.2017 року вже отримав орендну плату за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки. Також слід зазначити, що оспорювана позивачем додаткова угода від 01.07.2017 року складається із одного аркушу, та стосується лише одного пункту, саме строку дії договору. Про те, що договір укладено на 49 років акцентовано увагу у самій додатковій угоді, де 49 років виділено жирним шрифтом та підкреслено. Доказів того, що [PERSON] мав поганий зір, знаходився у якомусь хворобливому стані на момент підписання договору, або за станом здоров`я не розумів значення своїх дій, суду не надано. Покази допитаної у якості свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, бо про заявлені нею обставини, свідку стало відомо зі слів брата [PERSON] , який факт підписання оспорюваної угоди обґрунтовував тим, що він її не читав, перебував без окулярів та у стані алкогольного сп`яніння. Сама ж свідок [PERSON] очевидцем зазначених подій не була, тому на підставі її показів неможливо встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аудіозаписи розмов, надані позивачами, суд не може взяти до уваги з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до положень статей\~31,\~32 Конституції України, статей\~270,\~306 ЦК України\~кожному гарантується право на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Так, суду не надано доказів наявності згоди відповідача [PERSON] на здійснення запису телефонної розмови з позивачем та її поширення, у зв`язку із чим такий доказ не може вважатись допустимим та достовірним в розумінні ст.\~78,\~79 ЦПК України. Таким чином, позивачами не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності беззаперечно свідчили про відсутність домовленості сторін при укладанні Додаткової угоди 01.07.2017 року. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із\~ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до\~ст. 12 ЦПК України. Нормами\~ст. 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки\~ст.81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1\~ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні, \~суд вважає обставини, зазначені позивачами в обґрунтування своїх позовних вимог не доведеними, що є підставою для відмови в задоволенні позову як в частині визнання недійсною додаткової угоди та і в частині скасуванні її реєстрації. Також, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів судові витрати по справі, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. В свою чергу, суд вважає необхідним стягнути з позивачів на користь відповідача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою, що не суперечить положенням ст.. 137, 141 ЦПК України. Вирішуючи про розмір витрат, який необхідно стягнути, суд враховує те, що Згідно з частиною 4\~статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини 8\~статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Принцип обґрунтованості судових витрат запроваджено й практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268); а сума гонорару, яка визначена між адвокатом та клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269). Приписами ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається із наданих відповідачем доказів, а саме ордеру про надання правничої допомоги, 24 лютого 2020 року був укладений договір про надання правової допомоги між [PERSON] та адвокатом Ковальовим Д.В., який зобов`язався надати [PERSON] оплатну професійну правничу допомогу. Відповідно до квитанції № б/н від 24.02.2020 року до договору на надання правової допомоги адвокат Ковальов Д.В. отримав від [PERSON] гонорар у повному обсязі у сумі 20000 гривень. Крім того, суду наданий розрахунок витрат на правову допомогу до договору на надання правової допомоги на загальну суму 20000 гривень. З урахуванням конкретної справи та наявності доказів щодо обсягу виконаних адвокатом робіт, які надані суду, суд вважає стягнути на користь [PERSON] витрати за надання правничої допомоги у розмірі 10000,00 гривень. Суд акцентує увагу, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статтей\~1\~та\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Outcome: dismissed