Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" з позовом в порядку Закону України "Про захист прав споживача" про застосування наслідків недійсності (нікчемного) правочину. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 27.01.2016 року між ним та відповідачем по справі було укладено договір № 003201 фінансового лізингу. Договір був ними підписаний. Згідно умов вказаного договору відповідач брав на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( автомобіль Ford Focus вартістю 13333.33 доларів США ) у власність та передати його в користування Позивачеві. Вказаний договір нотаріально не був посвідчений. Пунктами 9.1, 9.2, 9.3 визначено, що авансовий платіж складає 50 % від вартості предмету лізингу та підлягає сплаті впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, які визначені в Додатку №1. Відповідно до додатку № 1 до договору лізингу розмір адміністративного платежу становить 10 % - 1333,33 доларів США. На виконання договору, 27 січня 2016 року позивач перерахував на користь відповідача 36000 грн. Вказана обставина підтверджується листом № 1504 від 12.03.2016 року. Кошти які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу (п.9.7 договору). Згідно умов договору до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити передбачені договором платежі, а саме адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4., 9.6 ст.9. (п.1.7 договору). 15.02.2016 року Позивач звернувся до відповідача з листом про надання роз'яснень щодо отримання ним предмету лізингу. На що йому повідомили, що предмет лізингу вони мають право передавати на протязі 120 робочих днів після перерахування всіх необхідних платежів. . Представник відповідача при укладенні спірного договору запевнив його, що все законно, прозоро та автомобіль він отримає на протязі 3-х днів з дати підписання договору лізингу. Ознайомитися ретельно з текстом спірного договору та проконсультуватись з залежним спеціалістом в галузі права йому не надали змоги, тобто взагалі виносити договір з офісу представника відповідача до підписання йому заборонили. Повіривши інформації наданій представником відповідача він підписав договір та відповідно до його умов сплатив на користь відповідача 36000 грн. адміністративний платіж. Після ретельного ознайомлення зі змістом вказаного договору Позивач прийшов до висновку, що підписаний ним договір є нікчемним в розумінні ст.ст. 203, 215, 220 ЦК України. Позивач вказує, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).") За частиною другою статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Позивач зазначає, що з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України, такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Статтею 215 ЦК України, проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорюванні, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України, тощо). Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач наголошує, що договір № 003201 від 27.01.2016 року нотаріально не посвідчено. На думку позивача, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК, не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним. На підставі ст.ст. 3,4,11,15,88,110 ЦПК України, ст.ст. 203,215,216,220,799,806 ЦК України Позивач прохає стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 36000,00 гривень в рахунок повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу № 003201 від 27.01.2016 року . В судове засідання Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та за відсутністю його представника. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Прохає позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач, будучі повідомлений належним чином, 28.02.2017 року, 15.03.2017 року, 22.03.2017 року та 03.04.2017 року, в судове засідання не з'явився, що підтверджується поштовими повідомленнями ( а.с.20,21,29,31) Заяву про перенесення слухання справи відповідач суду не надав та не повідомив суд про причину неявки в судове засідання і тому суд вважає за необхідне по праві винести заочне рішення за відсутністю відповідача. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з оглядом на наступні обставини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебувають у цивільно-правових відносинах урегульованих договором фінансового лізингу. Стаття 638 ЦК України вказує, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу);розмір лізингових платежів;інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Стаття 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір фінансового лізингу № 003201 від 27.01.2016 року, укладений між Позивачем та відповідачем. Договір вступив у дію з моменту його підписання та діє 78 календарних місяців, але у будь якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами п.2.1. вказаного договору. На даний час догові діє. Договір був частково виконаний позивачем. За його умовами Позивач 27.01.2016 року сплатив відповідачеві адміністративний платіж згідно договору в сумі 36000 гривень що підтверджується копією квитанції № 1567 ( а.с.23). Судом встановлено, що Позивачем не виконані умови п. 4.1. договору фінансового лізингу № 003201 від 27.01.2016 року щодо сплати авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, що передбачено умовами п.п.9.4 ст.9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6. ст. 9 договору. Дана обставина підтверджується листом відповідача від 12.03.2016 року № 1504 ( а.с.12) . Отже Позивач , сплативши адміністративний 36000,00 грн., не сплатив авансовий платіж та вищезгадану комісії за передачу предмету лізингу звернувся до відповідача з листом про надання роз'яснень щодо отримання ним предмету лізингу. Сам позивач вказав у позові дану обставину і підтвердив, що умови договору ним виконані частково. У відповіді на лист позивача відповідач зазначив, що після сплати всіх передбачених договором платежів, протягом 120 робочих днів предмет лізингу йому буде переданий. Відповідач зазначив, що умови договору є обов'язковими для виконання усіма його сторонами і запропонував позивачеві за додатковою інформацією звернутися на гарячу лінію вказавши номера служби. ( а.с.12). Отже, не виконавши повністю умови договору, позивач прийшов до висновку, що його право порушене і що підписаний та чинний на даний час договір лізингу є нікчемний тільки через те, що він не був нотаріально посвідчений та його умови начеб то є несправедливими. З таким висновком суд погодитись не може і має всі підстави вважати, що Відповідач не порушив право позивача і станом на сьогодні у нього не виник обов'язок поставити предмет лізингу, а у Позивача не виникло право на отримання предмету лізингу тому вимога про повернення йому адміністративного платежу, як безпідставно отриманого, в сумі 36000,00 гривень є необґрунтованою. При цьому суд враховує, що Пунктом 9.7 договору передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються за цим договором у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Додатком № 1 до договору лізингу передбачено розмір адміністративного платежу (а. с. 11). У п. 10 договору сторони погодили розмір лізингових платежів у відсотковому співвідношенні та погодили відповідні формули щодо їх розрахунків, а також розмір щомісячного лізингового платежу, який розрахований на момент укладення договору виходячи з ціни товару, що діє на момент такого укладення. Проте остаточне встановлення таких платежів сторони передбачили закріпити додатком № 3 до договору, який зобов'язались укласти на стадії передачі предмета лізингу у користування, тобто у момент придбання лізингодавцем товару, виходячи з остаточної ціни - транспортного засобу на момент його купівлі та передачі. Отже, на момент укладення сторонами вказаного договору погоджено умови цього договору, а саме щодо предмета договору, строку, порядку та складових лізингових платежів, про що свідчить особистий підпис позивача на кожній сторінці договору, а передбачений додаток № 3 сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі предмета лізину лізингоодержувачу, виходячи з нової ціни товару, якщо така зміна відбудеться. Отже, суд встановив, що кошти на рахунок відповідача сплачені були позивачем чітко на виконання умов договору лізингу, який він підписав , погодившись на всі викладені у договорі умови і вважати, що вказаний платіж був отриманий відповідачем безпідставно суду не надано доказів. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном с майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1,2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Частина 1ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Не обґрунтованими є доводи Позивача також щодо включення до договору лізингу несправедливих умов. Позивач не довів в чому саме полягає така несправедливість. Позивач не довів, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди Позивачу та не наводиться жодного прикладу нанесення такої шкоди. Щодо ствердження Позивача про нікчемність правочину та недійсності вказаного договору, суд також вважає їх помилковими та необґрунтованими. З гідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). Але при цьому суд вважає, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Посилання Позивача на норми частини 2 статті 806, частини 2 статті 799 ЦК України є безпідставними, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Необґрунтованість вимог Позивача підтверджується не лише наведеними вище положеннями чинного законодавства України, але і судовою практикою, в тому числі за участю Відповідача, зокрема: ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року (щодо необхідності зазначати у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу; щодо необхідності застосування Закону України «Про захист прав споживачів» у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним); ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року (щодо необов'язковості нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу) та від 02.11.2016 року . Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами по справі вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить всі істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсними (нікчемним) у встановленому законом порядку. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які доводять обґрунтованість його позовних вимог, а тому позовні вимоги щодо застосування наслідків нікчемності правочину та повернення сплачених коштів задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed