Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач звернувся із вимогами, якими просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 319 449,06 гривень. Вимоги обґрунтовувала наступним. Між сторонами було досягнуто домовленість з приводу продажу відповідачем та придбання позивачем апарату для лазерного видання волосся (епіляції). На виконання такого правочину позивач сплатила відповідачеві грошові кошти в розмірі 75 376,99 гривень, однак товар поставлено не було. У добровільному порядку відповідач не повертає кошти. За таких обставин, на переконання позивача, відповідач має сплатити 75 376,99 гривень сплаченого авансу, таку ж суму спричинених збитків, 127 500 гривень неустойки, 40 тисяч моральної шкоди 1 045,08 гривень 3% річних та 150 гривень інфляційного збільшення. Розгляд справи вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання і підстав для зміни такого порядку судом не встановлено. Відповідач відзиву на позов не подавав, хоча був належним чином повідомленим про існування даного судового спору у відповідності до положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, адже лист з поштовою кореспонденцією на його адресу повернувся до суду із відміткою про відсутність адресата за місцем реєстрації проведеної у встановленому законом порядку. Дослідив матеріали надані позивачем встановив наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Інших суду не надавалось і суд позбавлений можливості отримувати додаткові докази за власною ініціативою у справі даної категорії. Позивач є громадянкою України, отримувала код платника податків та має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області (а.с.11-12). Переказами здійсненими 12 лютого та 16 березня 2020 року позивача переказала відповідачу грошові кошти в розмірі 75 376, 89 гривень. Коментарі до платежів містять інформацію про те, що вони здійснені для поповнення карткового рахунку за відповідним номером. Отримувачем таких переказів є відповідач із зазначенням його коду платника податків (а.с.13-14). Листування у соціальній мережі "ВАЙБЕР", надане представником позивача, свідчить про те, що сторони домовлялись про продаж відповідачем та придбання позивачем апарату для лазерного видалення волосся (епіляції) (а.с.15-28). Відповідач є фізичною особою підприємцем (а.с.28). 23 вересня 2020 року позивач направив відповідачеві лист вимогу (претензію) з приводу відносин щодо придбання згадуваного товару. Такий лист отримано адресатом (а.с.29,30). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положення законодавства України. Закон України "Про захист прав споживачів" регулює правовідносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (ст. 1-1 Закону України "Про захист прав споживачів"). Згадуваним законом терміни вживаються в такому значенні, зокрема та серед іншого: виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів"). Аналіз зазначених норм закону та наявні між сторонами правовідносини дають достатні підстав суду вважати, що вони не регламентовані Законом України "Про захист прав споживачів", адже не надано будь-яких доказів того, що відповідач отримуючи гроші з метою продати товар здійснював саме підприємницьку діяльність загалом або безпосередньо ту, дозвіл на яку має відповідно до витягу з державного реєстру фізичних осіб підприємців згадувану раніше. Переписка в соціальній мережі не містить будь-яких згадувань про те, що відповідач, саме як фізична особа підприємець продавав згадуваний товар. Мало того, суд вважає, що переписка у мережі "ВАЙБЕР" не є доказом в розумінні положень ст. ст. 76 81 ЦПК України. Подібна правова позиція викладена у чисельних постановах Верховного Суду (4.12.2019 р. у справі №756/11258/17; 28.12.2019 р. у справі №922/788/19; 11.06.2019 р. у справі №904/2882/18; 24.09.2019 р. у справі №922/1151/18;\~ 16.03.2020 р. у справі №910/1162/19). Так само, аналізуючи термін споживач, суд вважає, що позивач не підпадає під його визначення, адже придбаваючи товар з метою в подальшому надавати послуги щодо лазерного видалення волосся (епіляції), остання не діяла з метою задоволення особистих потреб, а такі послуги напряму пов`язані з підприємницькою діяльністю. Саме за таких обставин судом і приймалось рішення, щодо не підсудності даного спору Житомирському районному суду Житомирської області, оскільки правовідносини між сторонами, суд вважає, не регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Звідси вимоги позивача про стягнення\~ збитків в подвійному розмірі, неустойки, моральної шкоди, трьох відсотків річних та інфляційних витрат понесених позивачем як споживачем, суд вважає безпідставним та таким, які задоволеними бути не можуть. Так само, не може бути задоволеною вимога щодо розірвання договору, адже надані на дослідження суду докази не свідчать про укладення правочину у будь-якій його формі. Навпроти, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України договір між сторонами мав бути укладений виключно у письмовій формі, чого зроблено не було. Позов у іншій частині вимог, а саме щодо безпідставного отримання грошових коштів відповідачем, суд вважає доведеним, а надані докази достатніми для прийняття рішення щодо їх повернення на користь заявника. Дійсно, позивачем доведено, що саме відповідач безпідставно отримав грошові кошти у розмірі 75 376,99 гривень. Суд погоджується з такими доводами і вважає обсягу доказів достатніми для дачі такого висновку. Іншого судом не встановлено, як і відповідачем не доведено поставку товару. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 1213 ЦК України, якими визначено наступне. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Результати вирішення спору дають достатні підстави суду стягнути з відповідача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 420,40 гривень за сплату судового збору за подачу заяву про забезпечення позову (а.с.42). Вирішення питання про стягнення з позивача судового збору у зв`язку із відхиленням вимог, як таких, які заявлені особою не звільненою від їх оплати, процесуальним законом не передбачено та застосованим бути не може. Застосовані заходи забезпечення позову щодо арешту нерухомого майна відповідача скасувати не має підстав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial