Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулась до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (далі ПАТ "Азовзагальмаш") з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку проведення розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначив, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем та звільнився з ПАТ «Азовзагальмаш», у зв'язку зі скороченням штату на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідачем не було сплачено заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі ПАТ «Азовзагальмаш» сплатив лише 30.01.2015 року. У зв'язку з порушенням трудових прав, позивач змушений звернутися до суду за їх захистом. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 29.11.2014 року по 29.01.2015 року у розмірі 4662,86 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» до судового засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення, у якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що 30.01.2015 року з позивачем проведений повний розрахунок, що підтверджується платіжним дорученням № 604218 від 30.01.2015 року. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що розрахунок наданий позивачкою зроблений в порушення вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року та не відповідає дійсності. Так, згідно графіку роботи позивача з 29.11.2014 року по 29.01.2015 року кількість його робочих днів становить 42 дні. Крім того, позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. відповідач вказав, що акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) не є процесуальною дією, вартість якої відповідно до закону підлягає компенсації. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 05.01.2011 року по 28.11.2014 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ "Азовзагальмаш". За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки № 238/ро-108 від 26.02.2015 року, наданої відповідачем, заборгованість по заробітній платі звільненого працівника ПАТ "Азовзагальмаш" [PERSON] станом на 26.02.2015 року відсутня, оскільки була виплачена 30.01.2015 року, згідно платіжного доручення № 604218 від 30.01.2015 року на суму 4734060,26 грн. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Таким чином, при розгляді справи було встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не було проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, тому за період з 29.11.2014 року по день фактичного розрахунку, а саме по 29 січня 2015 року з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2014 року по 29.01.2015 року у розмірі 4662,86 грн. Згідно графіку роботи позивача кількість робочих днів починаючи з 29.11.2014 року по 29.01.2015 року складає 42 днів. Відповідно до довідки-розрахунку № 238/ро-109 від 26.02.2015 року, наданої відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 111,11 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 29.11.2014 року по 29.01.2015 року складає: 42 х 111,11 грн. = 4666,62 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог, тому стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягає середній заробіток у розмірі 4662,86 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 грн. є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме консультація, підготовка позовної заяви до суду, складення запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт та розрахунок середнього заробітку всього складають 292,32 грн. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає обґрунтованим кількість часу витраченого на надання правової допомоги та суму у відшкодування судових витрат у розмірі 292,32 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial