Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

позивачі [PERSON] в інтересах [PERSON], [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Третя Львівська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Львівського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання частково недійсним розпорядженні та свідоцтва про право власності на квартиру, зобов'язання до вчинення дій. Під час судового розгляду [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про особисту участь при розгляді, оскільки вони досягли повноліття і можуть самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що їх позбавили права на приватизацію спірної квартири, вважають, що на момент приватизації вони проживали у спірній квартирі, тому також мали право на отримання у власність частки квартири по 1/7 кожному. Окрім того, позивачі зазначають, що у зв'язку з частковою недійсністю розпорядження Шевченківської РА ЛМР про передачу квартири у власність в порядку приватизації слід визнати також і частково недійсними свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування вимоги про визнання недійсним договору дарування позивачі покликаються на те, що такий укладено без згоди на це органу опіки та піклування. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, проте, подала до суду заяву від 05.08.2014р. про розгляд справи у її відсутності та письмово повідомляє суд про те, що позов повністю підтримує, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхній представник в судовому засіданні позов визнали просили його задовольнити. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, покликаючись на те, що позивачів було зареєстровано у спірній квартирі після оформлення та подання заяви про приватизацію квартири. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що заява про приватизацію підписана, в т.ч., їхніми батьками, які в той час були уповноваженими здійснювати від імені малолітніх їхні майнові права. Заперечував у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування, оскільки, такий укладено з дотримання вимог законодавства щодо дійсності правочину. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів №2270 від 17.10.1996р., затвердженого розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №756 від 22.10.1996р. квартиру [ADDRESS], загальною площею 71,6 кв.м. передано в порядку приватизації у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що видано свідоцтво про право власності від 22.10.1996р. №47514 (а.с.58). Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Матеріалами справи підтверджується, що для отримання квартири у власність наймачем та повнолітніми членами його сім'ї 06.08.1996р. було оформлено та подано заяву про передачу в приватну власність квартири в порядку приватизації. Зокрема, з змісту вказаної заяв вбачається, що дата оформлення такої заяви 06.08.1996р. і заява особисто підписана громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Будь-яких доказів щодо недостовірності підписів вказаних осіб, в т.ч., підписів батьків позивачів - [PERSON], [PERSON], суду не представлено. Окрім того, судом також встановлено, що разом із заявою до органу приватизації подавалась також довідка про склад сім'ї №45 від 06.08.1996р., видана Державним комунальним підприємством "ЖЕК-402", розрахунок площі квартири, експлікація внутрішніх площ та копія із поверхового плану (а.с.212). З довідки про склад сім'ї вбачається, що у квартирі [ADDRESS] станом на 06.08.1996р. проживали та мали право на житло [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Судом також встановлено, що [PERSON] є матір'ю позивача [PERSON], а [PERSON] - матір'ю позивача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 КпШС України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їхніх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Відтак, [PERSON] та [PERSON] як батьки своїх (малолітніх на час приватизації) дітей особисто підписались та подали заяву про приватизацію квартири, отримали свідоцтво про право власності на квартиру, тобто на власний розсуд як батьки позивачів вирішили питання щодо права [PERSON] та [PERSON] на отримання частки квартири у власність в порядку приватизації. Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON], що станом на момент приватизації спірної квартири [PERSON] та [PERSON] на підставі закону, були уповноваженими на здійснення та захист прав та інтересів своїх дітей. Натомість, під час оформлення та подання заяви про приватизацію батьки позивачів за власною волею не зазначили своїх малолітніх дітей як таких, що беруть участь у приватизації квартири. Законодавством, що регламентує порядок приватизації державного житлового фонду, не передбачено можливості автоматичного набуття права власності на квартиру. Право на участь у приватизації житла реалізується повнолітніми членами сім'ї шляхом надання ними особистої письмової згоди на це, а права малолітніх/неповнолітніх у встановленому законом порядку вправі реалізовувати їхні батьки. Проте, як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] діючи від імені своїх дітей не скористались правом на участь у приватизації квартири малолітніх. Разом з тим, з представленої позивачами довідки з місця проживання і склад сім'ї від 20.11.2013р. вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] з 08.08.1996р. В той час, як із заяви про приватизацію та інших документів, що були підставою для приватизації квартири, вбачається, що така заява оформлялась в органі приватизації ще 06.08.1996р. На момент звернення до органу приватизації, а це 06.08.1996р., позивачі не були зареєстрованими у спірній квартирі. Таким чином, інформація зазначена у заяві на приватизацію та довідці про склад сім'ї станом на 06.08.1996р. щодо членів сім'ї наймача, які мають право на приватизацію об'єктивно відповідала дійсності. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання частково недійсним розпорядження Шевченківської районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради №756 від 22.10.1996р., оскільки, таке видано з дотриманням встановленого законом порядку його прийняття. Окрім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON] вже скористалась правом на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, що вбачається з відмітки на свідоцтві про її народження. Згідно п.12 "Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Наказом Державного комітету України по ЖКГ №56 від 15.02.2010р. кожний громадянин України має право приватизувати займане ним державне житло на умовах, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", один раз. Згідно п.30 цього Наказу при видачі власнику квартири (будинку) свідоцтва про право власності на житло у паспортах усіх повнолітніх членів сім'ї власника і у свідоцтвах про народження неповнолітніх осіб робиться така помітка: "Право на безоплатну приватизацію житла використано в обсязі ___ кв. м при нормі ___ кв. м загальної площі" Відтак, суд не приймає до уваги доводи позивача [PERSON] щодо порушення її прав на приватизацію житла, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вона таким правом у встановленому законом порядку уже скористалась. За умови правомірності передачі у власність спірної квартири в порядку приватизації суд не вбачає підстав для визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.12.2006р. Першою Львівською державною нотаріальною конторою та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.09.2004р. Суд не приймає до уваги доводи позивачів щодо визнання недійсним договору дарування 1/5 частки квартири від 27.12.2006р., зважаючи на таке. Встановлено, що 27.12.2006р. між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON], [PERSON] (обдаровувані) укладено договір дарування 1/5 ідеальної частини квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2997 (а.с.17). Відчужувана на підставі договору від 27.12.2006 року 1/5 частка квартири належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.Є. 17.09.2004р. за реєстровим №2-3712. Відповідно до ч.6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд не погоджується з підставністю вимоги про визнання частково недійсним договору дарування з підстав недотримання сторонами цього правочину вимог ч.6 ст. 203 ЦК України. Зокрема, як встановлено, спірний правочин укладено між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], жоден з яких не були батьками зареєстрованих у квартирі неповнолітніх дітей. Таким чином, в момент укладення спірного договору його сторонами вимог ч.6 ст. 203 ЦК України не порушено. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, передбачене законом право на оспорювання правочину належить сторонам або іншим заінтересованим особам. Оскільки, позивачі не були стороною спірного договору, а під час розгляду справи ними не було доведено заінтересованості в оспорювання цього договору дарування, суд встановив, відсутність порушення прав позивачів внаслідок його укладення. Відповідно до положень ч.3 ст. ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відтак, отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договорів з приводу нерухомого майна є необхідним в тому випадку, коли такі правочини укладаються батьками дитини чи особами, які їх замінюють і в наслідок укладення таких правочинів дитина позбавляється майнових прав чи отримує додаткові зобов'язання. Проте, як встановлено судом, відчужування 1/5 частка спірної квартири належала [PERSON] на праві спільної часткової власності, який не є батьком дітей [PERSON], [PERSON], відтак, вправі вільно розпоряджатися своєю часткою. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Укладення оспорюваного правочину про дарування 1/5 частки квартири жодним чином не порушило прав позивачів, оскільки, внаслідок укладення цього правочину, вони не були обмеженими чи позбавленими належних їм майнових прав та на них не покладено будь-яких інших додаткових зобов'язань. Враховуючи наведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, у зв'язку з чим позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed