Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

05.01.2021 року [PERSON] звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим та визнання угоди нікчемною. Позов обгрунтував наступним. 26.11.2013 року він підписав анкету-заяву, згідно з якою він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 15 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Протягом терміну дії договору він не мав заборгованості перед відповідачем та завчасно сплачував необхідні платежі. 03.02.2020 року AT КБ «ПриватБанк» звернувся до Богунського районного суду міста Житомира з позовною заявою про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором б/н від 26.11.2013 року у розмірі 12 420,61 грн. 19.08.2020 року ухвалою Богунського районного суду міста Житомира, позовну заяву AT КБ «ПриватБанк» до нього залишено без розгляду у зв`язку з не наданням банку витребуваних судом доказів. В лютому 2020 року він сплатив банку 8 100,00 грн. Проценти, штрафи та пеню він не сплачував з огляду на те, що він з 02.09.2014 року призваний на військову службу до ЗСУ та відкомандирований до Головної військовою прокуратури для подальшого проходження військової служби та 03.09.2014 року уклав контракт з Міністерством оборони України. 10.09.2020 року він був звільнений з військової служби. На той час він повністю сплатив суму кредиту. Крім того, відповідно до інформації, яка викладена в його особистому кабінеті «Приват-24», він дізнався, що у нього існує заборгованість перед банком в сумі 2,102 (дві тисячі сто дві гривні) грн. за невиконання угоди № SAMDN86000753187205 від 03.02.2020 року. Однак, вказану угоду він з банком не укладав та кредитні кошти не отримував. При цьому, на його письмове звернення від 01.12.2020 року про надання копії вказаної угоди, а також інформації про рух коштів, відповідач у своїй відповіді від 21.12.2020 року відмовився надати вказані документи, посилаючись на те, що необхідну інформацію він може отримати в особистому кабінеті «Приват-24». Так, він неодноразово звертав увагу відповідача на те, що він є військовослужбовцем та надавав на підтвердження копії необхідних документів, пояснював фахівцям банку, що з огляду на те, що він проходить військову службу, нарахування йому процентів, пені та штрафів є незаконним. Вважає, що як споживач послуг, він виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені умовами договору № б/н від 26.11.2013 року в повному обсязі, сплативши необхідну суму відповідачу по даній справі. Крім цього, інших договорів з відповідачем він не укладав та ніяких додаткових угод до існуючого договору він не підписував, також не отримував від банку кредитних коштів за новими угодами. З огляду на те, що він був військовослужбовцем за контрактом, з триваючим по сьогоднішній день з нарахуванням йому процентів, пені та штрафів він категорично не згодний, та вважає такі дії АТ КБ «ПриватБанк» протиправними та такими що суперечать нормам діючого законодавства. Ухвалою суду від 11.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу визначений 15- денний строк з дня отримання ухвали суду на подання відзиву на позовну заяву. Відзив на позов у відповідності до ст. 178 п. 8 ЦПК України було надано, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки списання нарахованих процентів і штрафів особам, які мають право на пільгу про звільнення від сплати відсотків за користування кредитом, здійснюється виключно на підставі пред`явлення відповідних документів, які позивачем на теперішній час не були надані банку. Щодо вимог про визнання нікчемною угоди від 03.02.2020р. представник відповідача зазначив, що позивачем не надано підтвердження укладення цієї угоди між ним та банком. В подальшому, на виконання ухвали суду від 25.03.2021 року про витребування доказів, представник відповідача зазначив, що 26.11.2013 року [PERSON] підписав анкету-заяву, тим самим уклав з АТ КБ «Приватбанк» договір - приєднання. Згідно вказаної анкети -заяви, він погодився на укладення договору з відповідачем та з умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку. Згідно вказаних умов на позивача були покладені судові витрати, понесені банком при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити та визнати таким, що припинив свою дію у зв`язку з його виконанням кредитний договір № б/н від 26 жовтня 2013 року, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк» та визнати нікчемною угоду № SAMDN86000753187205 від 03.02.2020 BAD CARD, з підстав, які зазначені у позові. В судове засідання представник відповідача не з`явився за невідомою суду причиною, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення слухання справи не надав. З урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності з урахуванням наданих представником заперечень. Вислухав пояснення позивача, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 26.11.2013р. позивач [PERSON] підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н та отримав кредит в АТ КБ «ПриватБанк». 17.02.2020 року АТ КБ ПриватБанк звернувся до Богунського районного суду м.Житомира з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 12 420,61 грн. (справа № 295/2073/20). Ухвалою суду від 19.08.2020 року позов залишений без розгляду. Разом із тим, як вбачається з наданих позивачем квитанцій, ним, в рахунок погашення заборгованості були здійснені відповідні платежі 04.02.2020 року - 4 000 грн., 19.02.2020 року - 4100 грн. Залишок боргу позивача перед банком станом на 11.03.2020 року, згідно довідки наданої позивачем, складав 4 289,83 грн. З довідки по рахунку позивача, яка надана суду банком на виконання ухвали суду про витребування доказів вбачається, що 01.11.2020 року банком проведена відміна штрафів зи минулі періоди згідно рішення банку в сумі 4 577,14 грн. Залишок боргу - 437,98 грн. При цьому відповідачем не надано відомостей щодо складових вказаної суми (основний борг, проценти, пеня, штраф). Суд виходить з того, що банк звертався до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості в сумі 12 420,61 грн., божником сплачена сума 8 100 грн., залишок боргу 4 320,61 грн. 01.11.2020 року банком проведено списання штрафів в сумі 4 577,14 грн., що перевищує суму боргу, про стягнення якої звертався банк до суду з позовом. Відповідачем не доведений факт наявності у [PERSON] заборгованості перед банком за кредитною угодою від 26.11.2013 року. У заяві позичальника від 26.11.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України зазначається, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд звертає увагу, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 26.11.2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти, повернуті ним банку, що свідчить про належне виконання договору, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом визнання вказаного договору припиненим у зв`язку з його належним виконанням. В частині позовних вимог про визнання нікчемною угоди № SAMDN86000753187205 від 03.02.2020 BAD CARD суд виходить з наступного. Відповідач зазначає, що 26.11.2013 року [PERSON] підписав анкету - заяву, тим самим уклав з АТ КБ «ПриватБанк» договір, який відповідно до ст.364 ЦК України, є договором приєднання. Позивач при цьому погодився на укладення договору з відповідачем та з умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПриватБанк. Так, зокрема, позивач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з п.п. 1.1.2.24, 3.2.2.3.2.5, у разі невиконання клієнтом своїх зобов`язань зо Договором, що призведе до звернення банку до суду за захистом своїхз прав та законних інтересів, клієнт зобов`язується відшкодувати банку судові витрати. Так, у зв`язку з неналежним виконанням позивачем зобов`язань і наявністю простроченої заборгованості за договорм, 03.02.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості із [PERSON] та сплатив при цьому суму судового збору в розмірі 2102,00 грн. Таким чином заборгованість позивача перед банком за угодою № SAMDN86000753187205 від 03.02.2020 BAD CARD становить 2102,00 грн. - сума сплаченого судового збору. З таким твердженням відповідача суд не погоджується з огляду на наступне. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Представник відповідача, обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог в цій частині, посилався на Витяг з Тарифів та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» станом на 26.11.2013 року розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору, а саме на наступні пункти: -п.п.1.1.2.24 Умов та Правил (обов`язки клієнта), у разі звернення банку до суду щодо стягнення простроченої заборгованості клієнта, інших позовних вимог у зв`язку з невиконанням взятих перед банком зобов`язань, відшкодувати банку суму судових витрат, у тому числі витрати на правову допомогу, надану третьою особою; -п.п. 3.2.2.3.2.5 (забезпечення зобов`язань клієнта) - в разі порушення будь-якого зобов`язання клієнта по поверненню кредиту банк у будь-який час може звернутись за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законодавством порядку. З таким твердженням представника відповідача суд не погоджується з огляду на наступне. Так, надані представником відповідача докази не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо вказаного обсягу відповідальності клієнта перед банком. Роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано представником відповідача при розгляді вказаної справи. При цьому, згідно з ч.6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Наданий представником відповідача Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, обсягу відповідальності, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позивачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Суд, також, враховує, положення частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Щодо форми кредитного договору від 03.02.2020 року суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої, другої статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документів, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Суду відповідачем по даній справі не надано доказів про дотримання вимог закону щодо письмової форми договору позики за договором від 03.02.2020 року, що свідчить про нікчемність вказаного договору. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до п.п.4,5 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними - судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Судом встановлено, що позивач [PERSON] кошти в розмірі 2 102,00 грн. не отримував та не користування даними коштами. Право банку щодо вимоги вказаної суми не підтверджено належними та допустимими доказами. Суд, встановивши, що сторонами не додержано обов`язкової письмової форми кредитного договору від 03.02.2020 року, вважає обгрунтованими вимоги позивача про визнання вказаної угоди нікчемною та проходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 816 грн. (з розрахунку 2 позовні вимоги немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved