Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

04 квітня 2011 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені і стягнення моральної шкоди. В ході розгляду справи відповідача ВАТ «Павлоградвугілля» було замінено його правонаступником - ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». В обґрунтування позову зазначив, що з 25.03.2008 року працював підземним начальником дільниці шахтного транспорту ВАТ «Павлоградвугілля» м. Павлоград, відповідно до розпорядження № 175к від 25.03.2008 року. 01.04.2008 року між ним та «Роботодавцем» - ВАТ «Павлоградвугілля» було укладено письмовий безстроковий договір, яким вони підтвердили наявність трудових відносин та врегулювали взаємні права та обов'язки за трудовим договором. Вищезазначений письмовий трудовий договір від ВАТ «Павлоградвугілля» був укладеним з ним на підставі довіреності ВАТ «Павлоградвугілля» [PERSON],. на той час директором ВСП шахта «Дніпровська» ВАТ «Павлоградвугілля», де позивач виконував свої трудові обов'язки. Згідно п. 4.1 договору від 01.04.2008 року він вважається укладеним з моменту підписання сторонами, а також при наявності його реєстрації в дирекції по персоналу та при наявності на ньому печатки ВАТ «Павлоградвугілля». Всі ці умови були виконані і тому позивач працював та виконував свої обов'язки за цим трудовим договором на його умовах. 01 08.2008 року позивач з «Роботодавцем» уклали додаткову угоду до вищезазначеного договору, в якій за взаємною згодою визначили розмір виплат по оплаті праці у розмірі 8 400 грн. та умови преміювання. 19 листопада 2009 року розпорядженням директора ВСП шахта «Дніпровська» № 589к від 19.11.2009 року позивач був незаконно звільнений за п. 5 ст. 36 КЗпП України. 22 квітня 2010 року розпорядженням № 223к він був поновлений на роботі на підставі рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21.04.2010 року, яким суд поновив його на роботі та стягнув з відповідача на його користь 55 137 грн. 60 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 грн. моральної шкоди. 03.03.2011 року розпорядженням № 267к позивач був звільнений з роботи за п. 2 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що при його звільнені 03.03.2011 року відповідач в порушення вимог ст.47, ст. 116 КЗпП України повністю не виплатив всі суми належні йому до виплат та заборгував йому виплати по оплаті праці ( відповідно до уточненої позовної заяви від 05.12.2013 року - т-2 а.с.122-127) у розмірі 66573,68 грн., які просить стягнути разом з середнім заробітком за весь час її затримки у сумі 285600 грн., а також стягнути на його користь 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Уточнивши свої позовні вимоги, по видам та розмірам, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили суд стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача: - премію за ІІ квартал 2010 року, на загальну суму 167 грн.80 коп.; - допомогу по тимчасовій непрацездатності на загальну суму 2 221 грн. 14 коп. за січень-лютий 2011 року; - компенсацію за невикористані 2 дні щорічної відпустки на загальну суму 940 грн. 64 коп. за період з 19.11.2009 року по 03.03.2011 року; - недоплату по компенсації 110 календарних днів невикористаної відпустки при першому звільненні 19.11.2009 року в сумі 12 395,90 грн.; - заборгованість за вислугу років за період з 01.04.2008 року по 03.03.2011 року на загальну суму 49 098 грн.; - заборгованість щодо сплати щомісячної винагороди, як працівнику який являється повним кавалером «Шахтарської слави» за період з 01.04.2008 року по 03.03.2011 року на загальну суму 1 750 грн.; - середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 03.03.2011 року по 03.11.2013 року в сумі 285 600 грн.; - моральної шкоди в сумі 100 000 грн. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, прохали суд задовольнити їх в повному обсязі, крім того позивач в судових дебатах прохав суд стягнути на його користь середній заробіток за затримку розрахунку, починаючи з дня його звільнення 03.03.2011 року по день постановлення рішення по справі. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» позов не визнав, пояснивши, що розпорядженням директора шахти № 175 к від 25 березня 2008 року позивач був переведений з посади зам. начальника дільниці РЗО, на посаду начальника дільниці ВШТ, з посадовим окладом 2 575 грн. та іншими виплатами, передбаченими Колективним договором підприємства. 01.04.2008 року між позивачем та директором ВСП шахта «Дніпровська» був укладений письмовий трудовий договір, де в п. 3.1. зазначалось, що за виконання обов'язків передбачених даним Трудовим договором, працівнику щомісячно виплачується заробітна плата в загальному розмірі 7 000 грн., а в подальшому, згідно додаткової угоди до даного трудового договору від 01 серпня 2008 року, його особиста заробітна плата була визначена у загальному розмірі 8 400 гривень. Відповідно до додаткової угоди до трудового договору б/н від 01 квітня 2008 року, [PERSON] підтвердив, що ознайомлений та повністю приймає його умови а також , що його заробітна плата є підвищеною в порівнянні з локальними нормативними актами, які діють на підприємстві. Окрім цієї основної заробітної плати, цим договором передбачено і виплата додаткової заробітної плати за підсумками роботи за квартал у вигляді премії. В період з 01.04.2008 року по 19.11.2009 року та з 22.04.2010 року по 03.03.2011 року позивач щомісячно отримував табуляграми з розрахунками своєї заробітної плати та саму заробітну плату, визначену за умовами його особистого письмового договору та будь яких вимог про неправильність нарахувань своєї заробітної плати до підприємства не заявляв. Встановлених особистим письмовим договором визначення підвищеного розміру оплати його праці (у значно більшому розмірі ніж за штатним розкладом разом з іншими доплатами та соціальними виплатами, передбаченими колективним договором) - не заперечував, що свідчить про його обізнаність та згоду з розміром та порядком нарахування з 01.04.2008р. оплати його праці, що і підтверджується попереднім рішенням Першотравенського міського суду у справі №2-502/10 від 21.04.2010 р., яке набрало законної сили та у зв'язку з яким, в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, вже встановлений рішенням суду порядок визначення та розмір заробітної плати, не може встановлюватись в іншому порядку чи розмірі при розгляді іншого спору між тими ж особами. Виплата компенсації за невикористанні 110 днів відпустки в розмірі 32 948 грн. та всіх сум що належали йому при звільненні була здійснена 19.11.2009 року (при першому його звільнені за п. 5 ст. 36 КЗпП України), а позовні вимоги про оспорювання розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивач [PERSON] подав до суду лише 04.04.2011 року, тобто після спливу 28 місяців, що є порушенням ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Умови письмового трудового договору, укладеного з позивачем, містять окремі посилання на їх врегулювання у відповідності до колективного договору (при наданні відпусток, тощо). Визначення ж розміру та видів оплати праці у письмовому договорі оговорено чітко, без посилань на можливість нарахування якихось інших виплат (за колективним договором чи іншими локальними нормативними актами), ніж передбаченим цим договором, оскільки їх розмір є набагато більшим, чим всі можливі виплати за колективним договором. Отже сума виплат за вислугу років та винагорода як працівнику, який являється повним кавалером «Шахтарської слави» за період з 01.04.2008 року по 03.03.2011 року входять в розмір заробітної плати позивача встановленої договором від 01.04.2008 року з доповненнями та виплачені в повному обсязі в передбачені законом щомісячні строки. Відповідно до п 2.2.2. Наказу Держкомстату від 13.01.2004, № 5 "Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати" передбачено , що до фонду додаткової заробітної плати входить: премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування, а тому відповідно до договору від 01.04.2008 року з додатковою угодою, заробітна плата позивача становить 8 400 грн. (фонд основної та додаткової заробітної плати, куди входить вислуга років та винагороди). В даному випадку має місце безпідставність позовних вимог позивача і фактично є не вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, а оскарженням укладеного з 01.04.2008 році письмового трудового договору між позивачем і підприємством відповідача, умови якого сторони, в період його дії з 01.08.2008р. по день звільнення - 03.03.2011р. повністю виконували і які позивач оскаржив до суду лише після свого звільнення з роботи. Крім того, відповідно до п. 13, 14 «Положення про порядок виплати винагороди за вислугу років працівників ВАТ «Павлоградвугілля» (далі Додаток №7), що є додатком до Колективного договору на 2008-2009-2010-2011 роки, передбачено, що винагорода виплачується за фактично відпрацьований час у межах календарного фонду робочого часу. При звільнені винагорода виплачується пропорційно часу, відпрацьованому в даному місяці. Якщо наприклад стати на безпідставну позицію позивача про те, що вислуга років не входить до його заробітної плати передбаченої його письмовим трудовим договором, а має сплачуватись йому додатково, то при вирішенні питання про розмір щомісячної виплати по вислузі років має бути встановлено скільки часу позивач фактично виконував свої трудові обов'язки в період з 01.04.2008 року по 03.03.2011 року та на яку суму винагороди по вислузі років він би претендував. При цьому має бути враховано, що відповідно до п. 21 Додатку, встановлено, що розмір винагороди за вислугу років не може перевищувати із розрахунку на рік для працівників, зайнятих на підземних роботах - 8,11 мінімальних посадових окладів, а саме: 2008 рік - максимальний розмір щомісячних виплат по вислузі років за період з квітня по липень 2008 року дорівнював 331,33 грн.; з серпня по вересень - 354, 68 грн., з жовтня по грудень - 328,30 грн. 2009 рік - максимальний розмір щомісячної винагороди по вислузі років за період з січня по грудень складав 368,30 грн 2010 рік - - максимальний розмір щомісячної винагороди по вислузі років на січень складав 368,30 грн., за період з лютого по грудень - 452,13 грн. 2011 рік - максимальний розмір щомісячної винагороди по вислузі років з січня по лютий 2011 року складав 452,13 грн та з березня 2011 року - 500 грн. Таким чином, виходячи: з розміру основної заробітної плати 7000 грн. з 01.04.2008р. та 8 400 грн. з 01.08.2008р.; часу фактичного виконання позивачем своїх трудових обов'язків в період з 01.04.2008 року по 03.03.2011 року та встановлені в діючій у цей термін редакції п.21 Положення про порядок виплати винагороди за вислугу років обмеження у визначенні максимального розміру щомісячної винагороди по вислузі років, загальний розмір виплат щомісячних винагород по вислузі років за період з 01.04.2008 року по 03.03.2011 року міг би становити лише 6592,32 грн., а не заявлені ним у позові 49098 грн. Про факт зловживання своїми правами позивача свідчить і той факт, що по своїй суті, в цій частині позову, предметом спору є положення письмового трудового договору про розмір та структуру оплати праці, укладеного між позивачем та підприємством 01.04.2008 року зі змінами від 01.08.2008р., саме за умовами якого до свого звільнення 03.03.2011року позивачеві здійснювались виплати з оплати праці. В цей період часу, кожен місяць отримуючи табуляграми про розрахунок виплат оплати праці та отримуючи ці виплати [PERSON] чітко усвідомлював їх структуру та підстави нарахування і ніяких заперечень не заявляв, до суду з вимогами про неправильність їх нарахування та сплату - не звертався, а отже виходячи з того, що позов з приводу цих виплат він подав лише 04.04.2011р., вже після свого звільнення з роботи, то спір про розмір вже виплачених йому сум заробітної плати за умовами його письмового трудового договору, є спором про умови цього трудового договору, а не про недоплату по ньому. З часу включення щомісячних винагород по вислузі років та як кавалеру відомчої відзнаки до особистого (значно збільшеної в порівнянні з звичайними умовами нарахування) розміру оплати його праці договором - з 01.04.2008р., до часу звернення до суду щодо оспорювання розміру заробітної плати - 04.04.2011р. пройшло 3 роки. Враховуючи положення ст.233 КЗпП України, п.25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», рішення Конституційного Суду України за №4рп-2012р. від 22.02.2012 року, інформаційного листа № 282/0/4-12 від 02.03.2012 року ВСС України - про трьохмісячний термін позовної давності в трудових правовідносинах, в даному випадку має місце пропуск строків оскарження умов письмового трудового договору, які сторони, в період його дії повністю виконували і не оскаржували. Зазначена обставина, відповідно до п.4 ст.267 ЦК України, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову Позиваючись про стягнення 12 395 грн. 90 коп. недоплати компенсації за 110 днів невикористаної відпустки, позивач мотивував їх неправильно зробленим її розрахунком, виходячи з періоду та умов її нарахування, що передували дню попереднього його звільнення з роботи 19.11.2009р. по п.5 ст.36 КЗпП України (за переведенням), та не виплату цього розміру недоплати тієї компенсації 110 днів при його звільненні 03.03.2011р. за п.2 ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я). У своїх позовних вимогах про оспорювання розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивач посилається на довідку № 473 від 18.02.2013 року в якій зазначено розмір премій за 2009 рік та позовні вимоги в цій частині обгрутовує тим, що відповідач не включив до розрахунку його премію за період з листопада 2008 року по жовтень 2009 року в розмірі 40 007, 74 грн. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно п. 3. даного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середнього заробітку, вказані в п.2 вказаного Порядку. Відповідно до п.7 вказаного Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Отже, при розрахунку компенсації за невикористану відпустку, підприємством-відповідачем мали братись в розрахунок всі виплати премій, які були йому фактично нараховані та сплачені за розрахунковою відомістю на заробітну плату за попередні 12 місяців до його звільнення - 19.11.2009 року. Згідно наданої суду у судовому засіданні 27.12.2013р. довідки підприємства - відповідача за №5/4667 від 26.12.2013 року, та доданих до неї табуляграм за період з листопада 2008р. по жовтень 2009р., з наведенням виплат, які входять до структури оплати праці та підлягають врахуванню при розрахунку середнього заробітку за останні 12 місяців, для розрахунку компенсації 110 днів невикористаної щорічної відпустки станом на 19.11.2009р., застосуванню підлягає середньоденний заробіток у розмірі 385 грн. 39 коп. Виходячи з вказаного середнього заробітку розмір компенсації за 110 днів невикористаної відпустки станом на 19.11.2009р. мав становити 42392 грн.90 коп., з розрахунку: 385,39 грн. х 110 к.дн = 42392,90 грн. Фактично ж, при звільненні 19.11.2009р. позивачеві було сплачено 32948,30 грн., а отже недоплата компенсації за невикористані 110 днів відпустки на день звільнення 19.11.2009р. становила 9444,60 грн., з розрахунку: 42392,90 грн. - 32948,30 грн. = 9444,60 грн. (а не 12395 грн.90 коп. як визначив її розмір позивач). Позивач не повертав підприємству відповідача отримані ним при звільненні 19.11.2009р. кошти компенсації за 110 днів невикористаної відпустки, свої позовні вимоги обґрунтовує вимогами про перерахунок їх розміру станом на 19.11.2009р., розрахувавши з порушенням законодавства про розрахунок середнього заробітку для оплати відпусток, визначив розмір її недоплати у 12395,90 грн., яку і просить суд стягнути як заборгованість при розрахунку при звільненні 03.03.2011р. Вказана позовна вимога також не підлягає задоволенню, оскільки згідно доданих відповідачем до довідки №5/4667 від 26.12.2013р. табуляграмам, ця недоплата компенсації за 110 днів при звільненні [PERSON] 19.11.2009р. у розмірі 9444 грн. 60 коп. була донарахована та сплачена йому в лютому 2011р. Факт отримання цих коштів позивачем не заперечується. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З врахуванням того, що з наведених вище підстав відсутні правові підстави для задоволення повністю чи частково позовних вимог [PERSON] про стягнення 66537 грн. 48 коп., відсутні і правові підстави для задоволення повністю чи частково і пов'язаних з цим його позовних вимог про стягнення 285600 грн. середнього заробітку за час затримки їх виплати, а також про допуск до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості заробітної плати. Більш того, в ході розгляду цієї справи встановлено, що підприємство не тільки не має заборгованості по сплаті заробітної плати позивачеві [PERSON], а навіть навпаки - йому переплачено заробітну плату на суму 4019 грн. 76 коп. в цей же період з 01.04.2008р. по 03.03.2011р. внаслідок рахункових помилок: 504 грн. премії за 2 квартал 2009р. і 3515 грн. 76 коп. при розрахунку виплат при звільненні 03.03.2011р. При цьому подання [PERSON] вимоги і про негайне виконання судового рішення в частині стягнення заборгованості з заробітної плати свідчить про обізнаність позивача [PERSON] про безпідставність своїх позовних вимог і знову таки - про зловживання правами позивача, з метою безпідставного отримання від підприємства-відповідача коштів, які згідно з положеннями ст.382 ЦПК України, в разі скасування такого судового рішення, за яким ці б кошти були ним отримані, вже не підлягають поверненню у зв'язку з недопустимістю повороту виконання судових рішень у справах про стягнення заробітної плати. Вислухавши думку сторін і вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне: Судом встановлено, що позивач [PERSON], перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки, виданої 21 серпня 1985 року на ім'я [PERSON] (Т. № 1 арк. с. 5-6). Розпорядженням директора шахти № 175 к від 25 березня 2008 року позивач був переведений з посади зам. начальника дільниці РЗО, на посаду начальника дільниці ВШТ, з посадовим окладом 2 575 грн. та іншими виплатами, передбаченими Колективним договором підприємства. Згідно ст.21 КЗпП України, «Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін». Можливість укладення письмового трудового договору між працівником та підприємством, з врегулюванням трудових правовідносин на викладених в ньому умовах, передбачено п.5.1 Колективного договору підприємства відповідача. 01 квітня 2008 року між позивачем та директором ВСП шахта «Дніпровська» був укладений письмовий трудовий договір, яким сторони трудового договору змінили істотні умови праці, а саме: за взаємною згодою сторін були змінені система та розмір оплати праці (Т. № 1 арк.с. 61). Зміни істотних умов праці полягали у встановленні індивідуального фіксованого розміру винагороди за працю /заробітної плати/ та її підвищенні в порівнянні з нормативними положеннями з оплати праці, які діяли на той час на підприємстві до 7 000 грн. /п.3.1. договору/, а в подальшому, згідно додаткової угоди до даного трудового договору від 01 серпня 2008 року (Т. № 1 арк.с.92), його особиста заробітна плата була визначена у загальному розмірі 8 400 гривень. Окрім основної заробітної плати, трудовим договором було передбачено /п.3.5. договору/ нарахування та виплата додаткової заробітної плати /премії/ на умовах та в порядку передбаченому додатком № 1 до договору від 01 квітня 2008 року (Т. № 1 арк.с.62). З пункту 1.2. цього додатку № 1 вбачається, що дійсне Положення регламентує принципи та порядок преміювання виключно позивача. 19 листопада 2009 року відповідач в особі директора ВСП шахта "Дніпровська" ВАТ "Павлоградвугілля" запропонував позивачу шляхом укладення додаткової угоди (Т. № 1 арк.68) розірвати письмовий трудовий договір від 01 квітня 2008 року та повернутися до загальної системи оплати праці /п.2 додаткової угоди/, від чого позивач відмовився. 19 листопада 2009 року розпорядженням директора ВСП ш. "Дніпровська" ВАТ «Павлоградвугілля» за № 589к позивача було звільнено у зв'язку з переводом до ВСП ш. «Степова» ВАТ «Павлоградвугілля» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України; Розпорядженням №223к від 22 квітня 2010 року (Т. № 1 арк.с.8) він був поновлений на роботі на підставі рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2010 року по справі №2-502/2010, яким суд поновив його на роботі та стягнув з роботодавця на його користь 55 137 гривень 60 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 гривень моральної шкоди (Т. № 2 арк.с.50-56). Судом встановлено, що при розгляді цієї справи позивач не заявляв позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 2008 року по 03 березня 2011 року, відповідно такі вимоги не були предметом розгляду. 03 березня 2011 року розпорядженням № 267к від 03 березня 2011 року позивач був звільнений у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Провадження в частині позовних вимог про: стягнення премії за ІІ квартал 2010 року на загальну суму 167 гривень 80 копійок; недоплати допомоги по тимчасовій непрацездатності на загальну суму 2 221 гривня 14 копійок; недоплати компенсації не використаних днів щорічної відпустки при звільнені у березні 2011 року 940 гривень 64 копійки та в частині стягнення моральної шкоди в сумі 100000 гривень закрито ухвалою Першотравенського міського суду від 02 грудня 2014 року у зв'язку з тим, що відносно даних вимог є рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили (рішення Першотравенського міського суду від 02 липня 2012 року). В частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації за 110 днів невикористаної відпустки за період до 19 листопада 2009 року в сумі 12 395,90 гривень суд виходить з наступного: Довідками ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» підтверджується, що під час звільнення [PERSON], 19 листопада 2009 року йому виплачено компенсацію за 110 днів невикористаної відпустки у розмірі 32 948 гривень 30 копійок (Т. № 1 арк.с. 9-10), розмір якої нараховувався виходячи із заробітку позивача в розмірі 106 333 гривні 15 копійок (Т. № 1 арк.11). Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно п. 3. даного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середнього заробітку, вказані в п.2 вказаного Порядку. Відповідно до п.7 вказаного Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Отже, при розрахунку компенсації за невикористану відпустку, відповідачем мали братись в розрахунок всі виплати премій, які були йому фактично нараховані та сплачені за розрахунковою відомістю на заробітну плату за попередні 12 місяців до його звільнення - 19.11.2009 року. Позивач в своєму позові правильно посилається на те, що роботодавець в порушення вимог пункту 3 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» частково не врахував в заробітну плату за 12 календарних місяців перед звільненням його премію /бонуси/, яка припадає на зазначений період, що підтверджується довідками роботодавця № 473 (Т. № 1 арк.с.12) та №5/4667 (Т-2 арк.с.111-113), а також розрахунковими листками за листопад 2008 року по листопад 2009 року (Т. № 2 арк.с.76-78). Загальний розмір заробітної плати за 12 календарних місяців, які передували звільненню становить 135798,15 грн. із розрахунку: - листопад 2008р. - 8400 грн. - грудень 2008 р.- 8400 грн. - січень 2009р. - 5460 +7119,30 = 12579,30 грн. - лютий 2009р. - 8400 грн. - березень 2009 р. - 8400 грн. - квітень 2009 р. - 8400 +10247,23 =18647,23 грн. - травень 2009 р. - 8400 грн. - червень 2009 р. -8400 грн. - липень 2009 р. - 8400 +3865,68 +9238,32 = 21504 грн. - серпень 2009 р. - 8400 грн. - вересень 2009 р. -7254,55 грн. - жовтень 2009 р. - 5727,27 +11788,80 - 2541,10+2038,10 = 17013,07 грн. 135798,15грн. : 355 = 382,53 грн. - сума за один календарний день. Суму за один календарний день слід помножити на кількість днів відпустки: 382,53 грн. х 110 днів = 42078,30 грн. - сума компенсації за невикористану відпустку. Різниця між тим, що позивачеві повинні були сплатити та сплатили становить 42 078,30 - 32 948,30 =9130 гривень 00 копійок. Відповідно до довідки наданої відповідачем №5/4667 від 26.12.2013 року позивачу було донараховано суму компенсації за відпустку в сумі 9444,60 грн., яка була нарахована [PERSON] в лютому 2011 року. Перевіряючи дану інформацію, судом встановлено, що дійсно в лютому 2011 року позивачу було нараховано дві компенсації за невикористану відпустку, а саме за один день в сумі 470 грн. 32 коп. та 9444,60 грн., що підтверджується табуляграмою за лютий 2011 року. [PERSON] про неотримання зазначених вище сум компенсації під час судового розгляду не заявляв. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що сума компенсації за невикористану відпустку в розмірі 110 днів була сплачена в повному обсязі [PERSON] при його звільненні 03 березня 2011 року. В частині вирішення позовних вимог про стягнення недоплат за вислугу років суд виходить з наступного: 01 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий трудовий договір, яким сторони трудового договору змінили істотні умови праці, а саме: за взаємною згодою сторін були змінені система та розмір оплати праці (Т. № 1 арк.с.61). Зміни істотних умов праці полягали в встановлені індивідуального фіксованого розміру винагороди за працю /заробітної плати/ та її підвищенні в порівнянні з нормативними положеннями з оплати праці, які діяли на той час на підприємстві до 7 000 грн. /п.3.1. договору/, а в подальшому, згідно додаткової угоди до даного трудового договору від 01 серпня 2008 року (Т. № 1 арк.с.92), його особиста заробітна плата була визначена у загальному розмірі 8 400 гривень. Окрім основної заробітної плати, трудовим договором було передбачено /п.3.5. договору/ нарахування та виплата додаткової заробітної плати /премії/ на умовах та в порядку передбаченому додатком № 1 до договору від 01 квітня 2008 року (Т. № 1; арк.62). З пункту 1.2. цього додатку № 1 вбачається, що дійсне Положення регламентує принципи та порядок преміювання виключно позивача. Виплати за вислугу років трудовим договором, а отже встановленою за взаємною згодою системою оплати праці не передбачені. Відповідно до статті 5 ЗУ "Про оплату праці" №108/95-ВР /з наступними змінами/ однією з підстав для здійснення організації заробітної плати є трудовий договір. 19 листопада 2009 року відповідач в особі директора ВСП шахта "Дніпровська" ВАТ "Павлоградвугілля" запропонував позивачу шляхом укладення додаткової угоди (Т. № 1 арк.с.68) розірвати письмовий трудовий договір від 01 квітня 2008 року та повернутися до загальної системи оплати праці /п.2 додаткової угоди/, від чого позивач відмовився. 19 листопада 2009 року розпорядженням директора ВСП ш. "Дніпровська" ВАТ «Павлоградвугілля» за № 589к позивача було звільнено у зв'язку з переводом до ВСП ш. «Степова» ВАТ «Павлоградвугілля» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. 22 квітня 2010 року розпорядженням №223к (Т. № 1 арк.с.8) він був поновлений на роботі на підставі рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2010 року. Судом встановлено, що при розгляді цієї справи суд встановлював розмір середньої заробітної плати [PERSON], в розрахунок середнього заробітку виплати за вислугу років судом не враховувалися, оскільки не були передбачені трудовим договором та системою оплати праці позивача, який визначений судом середній заробіток не оскаржував. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, вже встановлений рішенням суду порядок визначення та розмір заробітної плати, не може встановлюватись в іншому порядку чи розмірі при розгляді іншого спору між тими ж особами. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. Що ж стосується вимог про право позивача на отримання ним в період дії письмового трудового договору щомісячної соціальної виплати як кавалеру відомчої відзнаки «Шахтарська Слава», то суд визнає право позивача на такі виплати в період дії його письмового договору з 01.04.2008р. по 03.03.2011р., виходячи з наступного: Згідно ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці»: «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми». Відповідно до п 3.4., розділу 3 «Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці» "Інструкції зі статистики заробітної плати" затвердженої наказом №5 від 13.01.2004г. Державного комітету статистики України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за N 114/8713, встановлено що до фонду оплати праці не входить: « 3.4. Соціальні допомоги та виплати за рахунок коштів підприємства, установлені колективним договором». Пунктом 12.40 Колективного договору підприємства відповідача, в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, яким передбачено право позивача, як кавалера відомчої відзнаки «Шахтарська Слава» на виплату 50 грн. на місяць. Виходячи з розміру встановленої та визначеної колективним договором цієї соціальної виплати, позивачем і заявлено вимоги про їх стягнення за період з 01.04.2008р. по 03.03.2011р. з розрахунку: 50 грн. х 35міс.=1750 грн., як заборгованість по їх виплаті при його звільненні 03.03.2011 року. Враховуючи те, що ця соціальна виплата загальним законодавством не передбачена, є виплатою яка не входить до складу заробітної плати, встановлена в колективному договорі за рахунок коштів підприємства, а також те, що умови письмового трудового договору від 01.04.2008р. (зі змінами внесеними 01.08.2008р.) не містять положення про зарахування її до визначеного цим договором заробітку позивача, суд приходить до висновку про те, що ця виплата не входить до структури заробітної плати за письмовим трудовим договором, а отже мала бути нарахована та сплачена позивачеві окремо. Оскільки, відповідачем не в повному обсязі сплачено розрахунок при звільненні, з нього слід стягти середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 03 березня 2011 року по день постановлення рішення суду. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, період затримки становить повних 45 місяців по 02 грудня 2014 року. Середній заробіток за місяць, згідно довідки відповідача, складає 8 400 гривень. За 45 місяців затримки складає 378 000 гривень. Так як загальна сума заявлених позовних вимог [PERSON] становить 166573,48 гривень, а судом задоволено лише на суму 1750 гривень, що становить 1,05%, суд приходить до висновку, що так як у даному випадку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є фактично штрафною санкцією до роботодавця, тому суд вважає за можливе стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача 3969 гривень 00 копійок, згідно до розрахунку 378000 грн. х 1,05%. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. У відповідність до ст.88 ЦПК України стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial