Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Акціонерного товариства « СКАЙ БАНК» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 26 червня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах із АТ « СКАЙ БАНК», займаючи посаду начальника відділу загальнобанківської методології. Наказом від 25 жовтня 2018 року № 212/к 29 жовтня 2018 року її було звільнено з займаної посади, в зв`язку із відмовою продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, з умовами якого під час ознайомлення вона була не згодна. Вважає звільнення незаконним. Посилаючись на законодавство та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» Галієва Р.У . від 15 серпня 2018 року № 145/к. Визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» Галієва Р.У . від 25 жовтня 2018 року № 212/к та поновити її на роботі на посаді начальника відділу загальнобанківської методології АТ « СКАЙ БАНК», стягнути з АТ «СКАЙ БАНК» на її користь виплату у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнути на її користь моральну шкоду у сумі 10000 гривень. А також на користь держави судові витрати. На вказані позовні вимоги 20 грудня 2018 року надано відзив. 21 березня 2019 року до суду надано додатковий відзив на позовні вимоги. Відповідно до ухвали від 07 травня 2019 року підготовче судове засідання закрите. Справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, зазначила, що вона виконувала великий обсяг роботи, виконувала навіть ту роботу, яка не входила в її компетенцію, відповідно до цього їй було збільшено розмір заробітної плати, проте у подальшому роботодавець послався на істотні зміни умов праці та розділив виплати заробітної плати на частини, вказавши на істотні зміни в умовах праці. Всі ці обставини її не влаштували, тому вона не погодилась виконувати такі умови, чому і була звільнена. Повідомила, що після роботи у вказаному банку вона працювала в іншому банку, звідки була звільнена за власним бажанням, на дань ухвалення рішення вказала, що не працює. Вказала, що інвестор, який « заходить» на банківський ринок України повинен дотримуватися законів держави та поважати працівників, вказала, що вирішення позову на її користь має для неї принциповий характер. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказала, що позивач не погодилась на нові умови оплати праці, які банком вважалися, як сприяння ефективній роботі працівників. Не погодилась із зміною в організації виробництва і праці. В зв`язку з цим була звільнена, як вказує представник відповідача- законно. Вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що відповідно до відомостей вказаних у позовній заяві, позивачка стверджує, що з 26 червня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах із АТ « СКАЙ БАНК», займаючи посаду начальника відділу загальнобанківської методології, натомість з трудової книжки позивачки вбачається, що вона була прийнята на посаду провідного економіста у відділ кредитування юридичних осіб по строковому трудовому договору ( запис № 24 від 25 червня 2015 року) в ПАТ « РЕГІОН- БАНК». У подальшому позивачкою не наданої інформації з трудової книжки про те чи була реорганізація банківської установи, чи було її звільнення та прийняття на посаду вже в АТ «СКАЙ БАНК» на вказану у позові посаду. Далі позивачкою надано копію сторінки № 20 трудової книжки, де міститься запис № 29 про її звільнення з займаної посади, внесений начальником управління персоналом на підставі наказу від 25 жовтня 2018 року № 212/к. На разі суду так і не доведено і не надано належних доказів, які б свідчили про зайняття позивачкою посади. Вказаної у позові станом на 2015 рік. Відповідно до наказу від 15 серпня 2018 року № 145\\к з метою підвищення ефективності та якості праці в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» наказав з 16 жовтня 2018 року змінити істотні умови праці та ввести в дію з 16 жовтня 2018 року штатний розпис банку у новій редакції з урахуванням істотних змін умов праці. А також внести нову редакцію Положення про оплату праці. Згідно з актом від 15 серпня 2018 року [PERSON] повідомлено, що з 16 жовтня 2018 року відбудуться зміни істотних умов праці. У даному випадку відбулась зміна в організації виробництва та праці, яка полягала в тому, що із врахуванням внутрішніх аудиторских висновків щодо виконання рекомендацій наданих за результатами внутрішнього аудиту, термін виконання яких наступив станом на 27.06.2018 року та для забезпечення прибутковості і ефективності роботи Банку вводяться нові умови оплати праці. Зміна в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці закріплена проколом № 54 від 15 серпня 2018 року засідання Наглядової ради АТ « СКАЙ БАНК» щодо змін в організації виробництва і праці та наказом в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» № 145/к від 15 серпня 2018 року щодо змін істотних умов праці. У повідомленні про зміни істотних умов праці зазначено було всі обставини щодо можливого погодження чи не погодження з вказаними умовами і наслідки у випадку непогодження. На підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, якщо працівник не надав згоду продовжувати трудові відносини після зміни істотних умов праці, він підлягає звільненню у загальному порядку. При таких обставинах суд вважає що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року №9, судам слід звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ №9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Проте суд вважає вказані вимоги похідними від позовних вимог щодо скасування наказів та поновлення на роботі. Судом доведено, що первинні позовні вимоги не можуть бути задоволені, а тому і позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають стягненню. Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень. Відхиляючи позовні вимоги у цій частині, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача є законним, то права Позивача у цьому випадку Відповідачем не порушено. Отже підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди немає. За таких обставин суд вважає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, звертає увагу на те, що зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не вбачає в діях відповідача порушень норм трудового законодавства та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю належними та допустимими доказами. Окремо суд звертає увагу сторін у справі, що дослідженням навіть долученої копії трудової книжки встановлено її неправильність ведення та внесення в неї записів, а також неповноважність начальника управління персоналом посвідчувати записи про звільнення. Проте вказані обставини не можуть впливати на вирішення заявлених позивачкою позовних вимог. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує згідно зі статтею 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed