Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У липні 2021 року АТ "Українська залізниця" звернулося з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до довідки ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 01.01.2017 по 30.06.2020, складеної 06.05.2021 Північним офісом Держаудитслужби, встановлено, що наслідок видачі в.о начальника Філії [PERSON] незаконного наказу від 05.10.2016 за № 375/ос про звільнення [PERSON] , з Філії за рішенням суду стягнуті компенсація за невідпрацьований час (вимушений прогул), виконавчий збір та збір за провадження виконавчих дій в загальній сумі 87 989,80 грн., що в свою призвело до втрат фінансових ресурсів філії «УЗШК» на вказану суму. Посилаючись на положення ст. 130, 134 КЗпП, позивач просить суд стягнути з відповідачів в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 87 989,80 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 03.08.2021 провадження у справі відкрито та її розгляд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представника позивача не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимог підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовних вимог не визнав. Відзиву на позов не надав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиву на позов не подав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що наказом в.о. начальника Філії ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] і головного інженера [PERSON] № 375/ос від 05.10.2016 припинено трудовий договір (контракт) з позивачем [PERSON] , з підстави, передбаченої п. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця», треті особи: в.о. начальника Філії ПАТ «Українська залізниця» [PERSON], головний інженер Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» [PERSON], про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: скасовано наказ № 375/ос від 05.10.2016 про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п.З ст. 40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на роботі на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах Філії Українська залізнична «Українська залізнична швидкісна компанія»; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, без поважних причин, починаючи з 06.10.2016 по 07.12.2017 включно, в сумі 79 718 грн.; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави 1899,58 грн судового збору. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2020 рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 залишено без змін. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З мотивувальної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 вбачається, що суд дійшов висновку про незаконність звільнення [PERSON] . Отже, є доведеним встановлений судом факт про незаконність звільнення [PERSON] . На виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 та постанови Печерського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві [PERSON] позивачем виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу на загальну суму 79 718 грн., а також сплачено 7971,80 грн - виконавчих витрат та 300,00 грн - збір за провадження виконавчих дій. Крім того, відповідно до довідки ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 01.01.2017 по 30.06.2020, складеної 06.05.2021 Північним офісом Держаудитслужби, встановлено, що внаслідок видачі в.о начальника Філії [PERSON] незаконного наказу від 05.10.2016 № 375/ос про звільнення [PERSON] , стягнуто з Філії за рішенням суду компенсація за невідпрацьований час (вимушений прогул) останньому, виконавчий збір та збір за провадження виконавчих дій в загальній сумі 87 989,80 грн., що призвело до втрат фінансових ресурсів філії «УЗШК» на вказану суму. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що при незаконному звільнені або переведені на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 ст.237 КЗпП настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб. Обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущені ними в цих випадках будь-якого порушення закону. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позову щодо обов`язку по відшкодуванню шкоди, заподіяної позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику [PERSON] часу вимушеного прогулу, оскільки, відповідно до наведених норм чинного законодавства цей обов`язок покладається саме на відповідачів, як на винних службових осіб, за наказом яких було здійснено звільнення працівника з порушенням закону. Як встановлено судом, з даним позовом до суду позивач звернувся на підставі ст. 237 КЗпП. За приписами ч. 3 ст. 233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. У своєму позові позивач зазначає, що днем виявлення заподіяної працівниками шкоди є довідка ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії "Українська залізнична швидкісна компанія" АТ "Укрзалізниця" за період з 01.01.2017 по 30.06.2020, яка складена 06.05.2021 Північним офісом Держаудитслужби, тому позивач вважає, що строк звернення до суду слід обчислювати саме з 06.05.2021. Із заявою про поновлення строку звернення до суду позивач не звертався. З даного приводу суд зазначає наступне. Статтею 1191 ЦК передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку щодо відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (ст.599 ЦК). Відповідно до ст.253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Судом встановлено, що виплата відшкодування за виконавчим листом Печерського районного суду м. Києва № 757/54186/16-ц від 08.06.2018 у сумі 87 989,80 грн. була проведена АТ "Українська залізниця" 13.07.2018 згідно платіжного доручення № 5331454317 (а.с. 19), отже перебіг річного строку звернення до суду щодо стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, необхідно обчислювати саме з цієї дати. Враховуючи, що до суду з цим позовом АТ "Українська залізниця" звернулося 15.07.2021, цей строк позивачем було пропущено. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску річного строку на звернення до суду з даним позовом, не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи. Суд наголошує, що дотримання строків звернення до суду є однією з умов дисциплінування учасників трудових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Слід зауважити, що інститут строків звернення до суду сприяє досягненню юридичної визначеності у трудових відносинах та стимулює суд і учасників судового процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності. Враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого позову. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позову, проте у задоволенні вимог позивача про стягнення виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виконавчих витрат та збору за провадження виконавчих дій, слід відмовити внаслідок пропуску річного строку на звернення до суду з даним позовом, передбаченого ч. 3 ст. 233 КзПП. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed