Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У березні 2015\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви від 29.05.2015\~р. про уточнення позовних вимог (а.\~с.\~43), яка була прийнята Судом до розгляду (а.\~с.\~49), просить стягнути з редактора інтернет-сайта щотижневика "Бердичів діловий" [PERSON] у якості відшкодування моральної шкоди 60\~000,00\~грн., зобов'язати редактора інтернет-сайта щотижневика "Бердичів діловий" [PERSON] припинити неправомірні дії щодо порушення його права на повагу до його гідності та честі, а також інших особистих немайнових прав, в частині використання його імені, шляхом видалення статті "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]" з інтернет-сайту щотижневика "Бердичів діловий" протягом двох календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що [PERSON] є публічною особою депутатом Житомирської обласної ради, а відтак інформація, розміщена на інтернетсайті щотижневика "Бердичів діловий" у публікації "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]", має суспільний інтерес, її оприлюднення відповідало інтересам громадськості та нормам законодавства України, наведені у ній судження направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації [PERSON]. Судом з'ясовано, що 08.10.2015\~р. на сайті щотижневика "Бердичів діловий" (www.berdichev.biz) (далі [PERSON]) було розміщено статтю з назвою "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]" (далі [PERSON]), що підтверджується відповідною роздруківкою з зазначеного сайту (а.\~с.\~13 17) та не заперечується особами, які беруть участь у справі. [PERSON] на момент розміщення на ньому [PERSON] був [PERSON], що підтверджується роздруківкою розділу "Контакти" цього сайту (а.\~с.\~18) та було визнано [PERSON]. [PERSON] давав різні пояснення щодо того, хто є автором [PERSON]. Між тим, у судовому засіданні 14.07.2015\~р. [PERSON] пояснив, що саме він є автором [PERSON] і що він розмістив її на [PERSON] (останні пояснення). У судовому засіданні 11.12.2015\~р. представник [PERSON] пояснив, що йому невідомо, хто є автором [PERSON], а тому він просить взяти до уваги останні пояснення з цього питання [PERSON]. Таким чином Суд вважає, що автором [PERSON] є [PERSON]. В [PERSON] міститься скорочений текст вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.09.2014\~р. у справі №\~0603/1802/12 (далі Вирок), у якому прізвища, імена та по батькові підсудних та свідків замінено на певну літеру, зокрема, один з підсудних вказаний як громадянин Н. Зі змісту [PERSON] вбачається, що текст Вироку було взято з сайта www.reyestr.court.gov.ua. Крім того, на початку [PERSON] вказано, що громадянин Н., зазначений у Вироку, це депутат Житомирської обласної ради [PERSON]. Вироком було, зокрема, визнано [PERSON] винуватим в скоєнні злочину, передбаченому частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (а.\~с.\~19 24). З вказаного випливає, що [PERSON] 08.10.2015\~р. на [PERSON] у [PERSON] використав (обнародував) ім'я фізичної особи [PERSON], як такого, що обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, і це використання (обнародування) було здійснено до набрання Вироком законної сили (Вирок могло бути оскаржено протягом п'ятнадцяти діб з моменту його проголошення, стаття 349 Кримінально-процесуального кодексу України) та, зважаючи на зміст позовної зави, без згоди [PERSON]. Згідно з частиною першою та другою статті 32, статтею 34 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012\~р. №\~\~2-рп/2012 у справі №\~1-9/2012 зазначено, що, зокрема, в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частинами першою та другою статті 21 Закону України "Про інформацію" передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Статтею 29 Закону України "Про інформацію" встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Частиною першою статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень" визначено, що у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, не можуть бути розголошені відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями. Відповідно до частини четвертої статті 296 Цивільного кодексу України ім'я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. З зазначених норм законодавства України вбачається, що відомості, які містяться в текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, та дають можливість ідентифікувати фізичну особу, (зокрема, прізвище, ім'я та по батькові), так само як і відомості про обставини та подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується фізична особа, є конфіденційно інформацією, яка може поширюватись лише за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законодавством України, лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення). [PERSON] на момент ухвалення Вироку та розміщення на [PERSON] був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, що є локальною, тобто відомою на обмеженій території України (у Житомирській області) загальновідомою обставиною, яка, крім того, фактично визнається особами, які беруть участь у справі (що випливає зі змісту поданих ними письмових документів та наданих ними усних пояснень). Зі змісту пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009\~р. №\~1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" випливає, що при вирішенні спорів, пов'язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12.02.2004\~р. на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. У названій Резолюції вказується , що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012\~р. №\~2-рп/2012 у справі №\~1-9/2012 зазначено, що, зокрема, перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п'ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009\~р. №\~1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Як зазначалось вище, інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 Закону України "Про інформацію"). Поширення такої інформації відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Підсумовуючи викладене, Суд приходить до висновку, що написання та розміщення 08.10.2014\~р. [PERSON] на [PERSON] без згоди [PERSON] було здійснено без порушень норм законодавства України та відповідало нормам міжнародного права, оскільки на момент вчинення цих дій [PERSON] був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, тобто публічною особою, а відтак розповсюджена (оприлюднена) інформація про нього, яка містилась у Вироку, який не набрав законної сили, була суспільно необхідною, тобто виступала предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважало потенційну шкоду від її поширення, розповсюдження (оприлюднення) такої інформації відповідало інтересам прав людини та нормам демократичного суспільства. Посилання [PERSON] у позовній заяві на те, що назва [PERSON] є образливою та не відповідає дійсності і порочить його честь та гідність, а також ділову репутацію, є безпідставним, оскільки на підтвердження цієї обставини будь-яких доказів подано не було. При цьому [PERSON] та його представник цю обставину спростували Висновком №\~056/761 від 06.11.2015\~р. судово-лінгвістичної експертизи, яка була призначена за клопотанням представника [PERSON] (а.\~с.\~82 102). Так, у цьому висновку вказано, що, зокрема: \~лінгвістичних підстав однозначно стверджувати, що заголовок [PERSON] ("Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]") містить негативну інформацію про депутата Житомирської обласної ради [PERSON], немає; \~у заголовку [PERSON] ("Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]") інформацію про депутата Житомирської обласної ради [PERSON] виражено як у формі твердження у висловленні "Бердичівський суд не встановив…"), так і у формі оціночного судження у висловленні "мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]"; \~немає лінгвістичних підстав стверджувати, що в заголовку [PERSON] ("Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]") інформацію про депутата Житомирської обласної ради [PERSON] виражено в брутальній, принизливій або непристойній формі. Зважаючи на наведене, Суд вважає, заголовок (назва) [PERSON] "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради [PERSON]" на [PERSON], яка була розміщена 08.10.2014\~р. [PERSON], містить оціночне судження, не є образливим для [PERSON], та не порочить його честь та гідність, а також ділову репутацію. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи було встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16.12.2014\~р. (далі Ухвала), яка набрала законної сили (відомості про її скасування на момент ухвалення рішення у Суду відсутні), було скасовано Вирок щодо [PERSON], засудженого за частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України та закрито провадження у справі за відсутністю в діянні складу злочину (а.\~с.\~25 27). Як пояснив [PERSON], йому про цю обставину відомо, але будь-яких статей, публікацій тощо з цього приводу він на [PERSON] не розміщував. Така бездіяльність [PERSON] не відповідає загальним принципам права як добросовісність, розумність та справедливість, через неї особи, які прочитали [PERSON] на [PERSON] або ознайомились з її змістом іншим способом, продовжують вважати [PERSON] особою, яку було притягнуто до кримінальної відповідальності, хоча на даний час це не відповідає дійсності. У зв'язку з цим Суд вважає за необхідне роз'яснити, що [PERSON] має право вимагати від [PERSON] або іншої особи, яка на даний час є відповідальною за наповнення [PERSON], розміщення на [PERSON] публікації, статі тощо щодо скасування Вироку Ухвалою. Частиною першою, пунктом 4 частини третьої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати, пов'язані з проведенням судово-лінгвістичної експертизи. Між тим, на момент ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні будь-яки докази понесення таких витрат, а відтак Суд позбавлений можливості вирішити це питання. При цьому Суд роз'яснює, що це питання може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення (стаття 220 Цивільного процесуального кодексу України) після подання [PERSON] таких доказів.

Outcome: dismissed