Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 80416 гривень 05 копійок У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності в якій зазначив, що термін дії картки №4627081703730064 закінчився 31 грудня 2011 року, а згідно кредитного договору він доручив банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом за рахунок коштів розміщених саме на цій картці, а згідно розрахунку заборгованості, банк списав без його згоди 26 червня 2015 року 50,00 гривень з картки 6762 **** **** 6056. Пункт 1.7.32 Умов та правил є нікчемним, оскільки ним не були підписані дані умови та правила і він не надавав згоду. Позовні вимоги не визнає, просив застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в позові слід відмовити в повному обсязі. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 21 липня 2011 року отримав строковий кредит у сумі 9000,00 гривень на строк 36 місяців з 21 липня 2011 року по 20 липня 2014 року включно на споживчі цілі. Розрахунком заборгованості за договором №DNQECC9EFL0001 від 21 липня 2011 року підтверджується, що станом на 25 січня 2018 року відповідач має заборгованість в розмірі 80416 гривень 05 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2818 гривень 38 копійок, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1137 гривень 52 копійки, заборгованості за пенею в розмірі 72154 гривні 62 копійки, а також штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 гривень 00 копійок, штрафу (процентна складова) в розмірі 3805 гривень 53 копійки. Згідно умов кредитного договору /заява позичальника № DNQECC9EFL0001/ погашення заборгованості за кредитом відбувається, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 430 гривень 47 копійок або шляхом автоматичного списання Банком коштів з карти позичальника № 4627 0817 0373 0064, підписаного відповідачем, згідно якого строк внесення щомісячних платежів з «25» по «30» число кожного місяця. Відповідно до конверту №4903812298075 та штемпелю позивач звернувся до суду 04 березня 2018 року. З розрахунку заборгованості за договором № DNQECC9EFL0001 від 21 липня 2011 року наданого позивачем та виписки по кредитному рахунку № DNQECC9EFL0001 витребуваної за ухвалою суду вбачається, що за три роки перед зверненням позивача до суду, а саме з 04 березня 2015 року по 04 березня 2018 року на погашення заборгованості за кредитом надійшли наступні платежі: 73,41 гривні /28 травня 2015 року/ - автоматичне погашення заборгованості за кредитом, шляхом списання коштів з карткового рахунку відповідача № 6762 **** **** 6056; 50,00 гривень /26 червня 2015 року/ - автоматичне погашення заборгованості за кредитом, шляхом списання коштів з карткового рахунку відповідача № 6762 **** **** 6056. Вирішуючи заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання - праві заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Враховуючи, що кредитним договором, укладеним у вигляді заяви клієнта, передбачені самостійні щомісячні платежі, то сплив строку позовної давності слід відраховувати окремо з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позивач звернувся до суду 04 березня 2018 року, тобто з пропуском загального трьох річного строку позовної давності. Суд вирішуючи питання чи мало місце переривання строку позовної давності виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому вчинення боржником дій з виконання зобов'язання, вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Так два платежі на суму 73,41 гривні, 50,00 гривень зазначені позивачем в розрахунку заборгованості, не підтверджено квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення цього платежу особисто відповідачем та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій. Також судом з розрахунку заборгованості за договором DNQECC9EFL0001 від 21 липня 2011 року встановлено, що ці платежі було зроблені не відповідачем, а позивачем самостійно, шляхом списання коштів з карткового рахунку відповідача № 6762 **** **** 6056. В той же час згідно умов кредитного договору /заява клієнта DNQECC9EFL0001 від 21 липня 2011 року / погашення заборгованості за кредитом відбувається, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 430 гривень 47 копійок або шляхом автоматичного списання Банком коштів з карти позичальника № 4627 0817 0373 0064. Отже відповідач уповноважував Банк здійснювати автоматичне погашення з іншої дебетної карти а не з тої з якої воно було фактично здійснене. Посилання позивача на п.2.4.2.2.5 «Умов та правил надання банківських послуг» відповідно до якого боржник доручає списувати з будь - якого рахунку відкритого в банку в тому числі з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань, суд вважає необґрунтованими. Оскільки відсутній підпис [PERSON] на умовах та правилах надання банківських послуг, що не свідчить про визнання ним даних умов, та надання згоди на дію п.2.4.2.2.5 «Умов та правил надання банківських послуг». При цьому вчинення позивачем - банком дій з виконання зобов'язання, а саме переказ коштів між рахунками вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Також вчинення боржником оплати чергового платежу, свідчить про визнання ним лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, оскільки переривання строку позовної давності може мати місце лише в межах цього строку. Зазначені правові позиції висловлені в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16 та в постанові від 22 березня 2017 року № 6-43цс17. Також суд наголошує, що відповідно до ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Зазначена норма регулює списання грошових коштів з рахунка клієнта, яке може мати місце на підставі розпорядження клієнта або без нього на підставі рішення суду та у випадках встановлених договором між банком та клієнтом. У першому та третьому випадках мова йде про договірне списання коштів з рахунка, яке визначається як списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом (п. 1.38 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні" від 5 квітня 2001 року N 2346). Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг (ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні"). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». Судом встановлено, що "Умови та правила надання банківських послуг», відповідно до п.2.4.2.2.5 яких боржник доручає списувати з будь - якого рахунку відкритого в банку в тому числі з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань, не містять підпису відповідача, тому не можна цей пункт вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Правила не містять підпису позичальника. Не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника від 21 липня 2011 року, а також те, що Правила містили доручення клієнта списувати з будь - якого рахунку відкритого в банку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Правила, зокрема щодо доручення на списання коштів, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника чітко визначено лише картку позичальника № 4627 0817 0373 0064, з якої він доручив проводити списання коштів. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому суд вважає що положення п.2.4.2.2.5 «Правил користування платіжною карткою" застосуванню не підлягають. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15. У звязку з тим, що відповідач не уповноважував банк здійснювати операції за його картрахунком № 6762 **** **** 6056, позивачем на виконання ухвали суду не надано доказів на підтвердження переривання строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачем пропущені строки позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed