Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

[PERSON]\~звернулася до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON]\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням\~-\~будинком №23 по вулиці Лесі України в смт.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у вказаному будинку зареєстрований, але не проживає з 2000 року і в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити, зустрічну позовну заяву [PERSON] залишити без розгляду, оскільки позивач не з"являється в судове засідання. Відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якій вказував, що його мати [PERSON] подарувала [PERSON] спірний житловий будинок у 2004 році, що підтверджується договором дарування від 19 листопада 2004 року. Проте, в 2012 році, після смерті його матері, [PERSON] почала створювати умови, які унеможливлюють сумісне проживання, замінила замки на вхідних дверях, погрожувала фізичною розправою, в разі спроби проживання у спірному житловому будинку. На протязі останніх двох років він намагався здійснити право користування житловим будинком шляхом проживання в ньому, однак [PERSON] безпідставно та незаконно перешкоджала йому в цьому. В судове засідання [PERSON] повторно не з'явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Вислухавши позивача, її представника, дослідивши надані письмові докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень\~ст.81\~ЦПК України кожна\~сторона повинна\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Положеннями ч.1 ст.321\~ЦК України\~визначено,\~що право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Положеннями ст.47\~Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №23, що знаходиться в смт.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області по вулиці Лесі Українки, що підтверджується даними договору дарування, посвідченого Кривоозерською державною нотаріальною конторою 19 листопада 2004 року за реєстровим номером 2511(а.с.4), та який зареєстрований в Первомайському МБТІ 25 січня 2005 року, реєстровий номер 6988344 та даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія СВБ №581378(а.с.5). Згідно даних довідки виконавчого комітету Кривоозерської селищної ради Миколаївської області від 08 листопада 2018 року №3673, місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстроване в [INFO], але фактично він проживає в [INFO] (а.с.10). Відповідно до даних акту, складеного депутатом Кривоозерської селищної ради 08 листопада 2018 року, відповідач [PERSON] прописаний, але не проживає в спірному житловому приміщенні, а проживає в [INFO] з 2000 року(а.с.9). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] має власне житло, яке розташоване за адресою вул.Янтарна, 9 смт.Криве Озеро, в якому проживає більше 10-ти років. За життя власник житлового будинку, розташованого в смт.Криве Озеро по вул.Лесі Українки,23, [PERSON] подарувала його своїй онуці - [PERSON], після чого її син -[PERSON] до вказаного будинку не з"являвся. Процесуальний закон покладає обов'язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довела. Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача [PERSON] у спірному жилому з 2000 року, відсутні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, фактично проживає в іншому житловому приміщенні, проте в добровільному порядку відмовляється переоформити реєстрацію місця проживання, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком №23 по вулиці Лесі Українки в смт.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч.1\~ст.44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. Поряд із тим, в судові засідання, призначені на 18 січня 2019 року, 25 лютого 2019 року позивач не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений судом належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями №5510400144067, №5510400153538(а.с.29,33). Згідно положень п.3 ч.1 ст.257\~ЦПК України належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи суд ухвалою залишає позовну заяву без розгляду. Заяви про розгляд справи за відсутності [PERSON] не надходило. При вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду, суд не бере до уваги поважність причини повторної неявки в судове засідання позивача у справі. Такі вимоги процесуального закону узгоджуються із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Круз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Оскільки [PERSON], будучи належно повідомленим про розгляд справи, в судове засідання повторно не з'явився та заяв про розгляд справи за його відсутності не надав, з урахуванням розумних строків розгляду справи, його зустрічна позовна заява підлягає залишенню без розгляду в порядку п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, що не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду на загальних підставах, визначених процесуальним законом.

Outcome: approved