Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовною заявою до суду та пояснює, що 21.10.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідачу був наданий кредит на суму 7600 грн., із сплатою 36.00 % на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Згідно пунктів п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Станом на 31.01.2018 року у відповідачки склалася прострочена сума заборгованості в розмірі 85944,33 грн. Представник позивача просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 85944,33 та судові витрати. Представник відповідачки [PERSON] подав відзив, яким заперечив проти позову посилаючись на п. 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема що «Враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).» В умовах та правилах надання банківських послуг, з якими відповідач був ознайомлений після написання заяви на отримання кредиту 21.10.2008 року, відсутня вказівка про збільшення терміну позовної давності, ніж це встановлено цивільним законодавством України. Тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.10.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідачці був наданий кредит на суму 7600 грн., із сплатою 36.00 % на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, що підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 9). Позичальником не виконані зобовязання, щодо погашення суми кредиту та сплати відсотків за кредитним договором б/н від 21.10.2008 року, у звязку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31.01.2018 р. становить 85944,33 грн. та складається із: заборгованості за кредитом в сумі 6800,46 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 71713,19 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3100 грн., штрафів за порушення строків сплати мінімального платежу в сумі 4330,68 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с. 5-8). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного Кодексу України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. В пункті 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року (у редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. N 7) викладено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Суд не погоджується з доводами представника позивачки, що строк позовної давності автоматично сплинув, оскільки заяви про застосування позовної давності у цьому спорі, у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України, до суду не подано. Окрім того, пунктом 9.12 "Умов та правил надання банківських послуг" передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. З розрахунку заборгованості за договором від 21.10.2008 року станом на 31.01.2018 року вбачається, що відповідачка здійснювала операції на картковому рахунку в липні 2015 року, і загальна позовна давність 3 роки не сплила. Таким чином суд, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати, повязані зі сплатою судового збору при подачі позовної заяви до суду в сумі 1762 грн.

Outcome: approved