Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

\~ 22.03.2017 р. (як вбачається із відбитка штемпеля установи звязку на конверті поштового відправлення) позивач Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом у якому просив в рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою № FW401.661 від 27.12.2013 року та Договором про надання траншу 401.44177/FW401.661 від 27.12.2013 року, звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці AT «ПроКредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги) відповідно до Договору іпотеки №FIL.49306-ІД1 від 27.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького МНО Соловйовим О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2367, а саме приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на загальну суму заборгованості 16 243 786, 14 грн., а також виплати судового збору в сумі 14 400 грн., а всього 16 258 186,14 грн., що підлягає сплаті позивачеві з вартості предмета іпотеки від власного імені будь-якій особі покупцю; встановити початкову ціну реалізації предмету іпотеки відповідно до ринкової вартості предмету іпотеки, встановленої Договором іпотеки №FIL.49306-ІД1 від 27.12.2013 року у розмірі 7 643 100 гривень грн. та Актом огляду та оцінки від 27.12.2013 року; зобовязати [PERSON] передати АТ «ПроКредит Банк» в господарське управління на період до його реалізації нерухоме майно: приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за ю: [ADDRESS] з метою забезпечення збереження даного майна; з метою виконання функції господарського управління надати AT «ПроКредит Банк» право від власного імені укладати договори оренди, користування приміщенням, подавати та отримувати будь-які документи, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, а також виконувати всі інші дії, повязані з управлінням та отриманням доходів, в результаті управління приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; з метою виконання функції господарського управління надати AT «ПроКредитБанк» право, в рахунок часткового погашення заборгованості , отримувати від орендарів платежі за оренду приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], які скеровувати на погашення заборгованості [PERSON] перед AT «ПроКредит Банк» за Рамковою угодою № FW401.661 від 27.12.2013 року та Договором про надання траншу 401.44177/FW401.661 від 27.12.2013; зобовязати [PERSON] та/або осіб, що користуються нежилим приміщенням, передати AT «ПроКредит Банк» ключі від приміщень, інформацію (коди та ін. від систем охорони та протипожежної сигналізації), прилади, необхідні для забезпечення вільного доступу до приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкту 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] забезпечити вільний вхід та доступ представникам AT «ПроКредитБанк» до приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7\~м. кв., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] передати «ПроКредит Банк» оригінали правовстановлюючих документів та технічної документації, всіх договорів оренди (суборенди, найму, користування, спільної діяльності) та інші договори, на підставі яких у третіх осіб виникає право користування приміщенням магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також податкову накладну; зобовязати [PERSON] звільнити приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 м.кв. реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що 27 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ПРОКРЕДИТБАНК» та відповідачем фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено Рамкову угоду №FW401.661 від 27.12.2013 року, відповідно до умов якої Позивач зобовязується здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами, а Позичальник зобовязується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобовязань, а також належно виконувати усі інші зобовязання, передбачені Угодою та Кредитними договорами. На підставі вищезазначеної Рамкової угоди, між Позивачем та Відповідачем укладено Договір про надання траншу №1602.43826/FW1602.351 від 29.08.2013р., (далі - Кредитний договір), відповідно до якого Відповідачу було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 695\~500\~доларів\~США, процентна ставка 12% річних, строк 36 місяців. Згідно п.9.2.2 Рамкової угоди передбачено, що позичальник зобовязаний щоразу у день настання строків погашення грошових зобовязань забезпечувати їх погашення, здійснювати перевірку проведення погашення та його належності. Відповідач порушив умови Рамкової угоди, Кредитного договору та вимоги законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого у нього утворився борг перед Позивачем. Крім того положеннями Рамкової угоди у випадку прострочення погашення кредиту передбачено сплату процентів в розмірі, визначеному Кредитними договорами. Поряд з цим пунктом 8.6 Рамкової угоди визначено, що у разі існування заборгованості Позичальника тривалістю понад ніж 30 календарних днів Позичальник зобовязаний здійснити повне дострокове погашення кредиту, виданого на підставі Кредитного договору, по якому існує прострочення не пізніше ніж через 3 банківських дні з моменту настання тридцятого календарного дня прострочення незалежно від того, чи предявив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з Кредитором. Останній платіж за Договором про надання траншу №1602.43826/FW1602.351 від 29.08.2013р, Відповідачем було здійснено 29.07.2014 року. Враховуючи все вищенаведене, борг відповідача перед позивачем за Кредитним договором, дорівнює 16 243 786,14 грн., зокрема: заборгованість по капіталу становить 606 444,64 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ гривні до долара США (1 долар США = 25,4114 грн.) 15 410 607,32 гривні; заборгованість по процентах по Графіку становить 32 787,60 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ гривні до долара США (1 долар США = 25,4114 грн.) 833\~178,82 гривні. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб підприємців від 22.03.2017 p., фізичною особою-підприємцем [PERSON] припинено підприємницьку діяльність. 27.12.2013 року між відповідачем [PERSON] та АТ «ПроКредитБанк» в забезпечення виконання зобовязань за Рамковою угодою та Договором про надання траншу, було укладено Договір іпотеки №FIL49306-ІД1 від 27.12.2013 року (далі - ДІ), за умовами якого Іпотекодавець передає в іпотеку приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 6.1. Договору іпотеки №FIL-49306-ІД1 від 27.12.2013 іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки у випадку порушення Позичальником та/або іпотекодавцем умов Кредитних договорів чи Договору та в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, у звязку з невиконанням відповідачем основного зобовязання протягом тривалого строку, позивач вважаючи, що набув права задовольнити свої грошові вимоги за рахунок реалізації предмета іпотеки у спосіб, що передбачений Законом України «Про іпотеку», звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи\~у відповідності до положень\~ст. 224 ЦПК України. Дослідивши доводи позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як випливає з матеріалів справи,\~27 грудня 2013 року між кредитором Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та позичальником фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено Рамкову угоду № FW401.661 від 27.12.2013 року, відповідно до умов якої Позивач зобовязується здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами, а Позичальник зобовязується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобовязань, а також належно виконувати усі інші зобовязання, передбачені Угодою та Кредитними договорами. Пунктом 2.2. Рамкової угоди встановлено ліміти умов кредитування Позичальника: ліміт суми кредитування еквівалент 8\~000\~000.00 грн., ліміт строку кредитування 180 місяців,максимальний розмір процентів 40% річних. 27.12.2013 року між Позивачем та Відповідачем на підставі та умовах Рамкової Угоди № FW401.661 від 27.12.2013 року укладено Договір про надання траншу №401.44177/FW401.661, за умовами, якого кредитор зобовязується надати позичальнику кредит, а Позичальник зобовязується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобовязань та виконання усіх інших зобовязань, передбачених Рамковою угодою та цим договором. Відповідно до п.2 договору відповідачу було надано кредит на наступних умовах: розмір кредиту 695\~500\~доларів\~США, процентна ставка 12% річних, строк кредитування 36 місяців. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб підприємців від 22.03.2017 p., фізичною особою-підприємцем [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], припинено підприємницьку діяльність. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У\~порушення умов Рамкової угоди № FW401.661 від 27.12.2013 року та Договору про надання траншу №401.44177/FW401.661 від 27.12.2013 року відповідач не виконав взятіна себе зобовязання та перестав\~належним чином (в обсягах та в терміни, які передбачені кредитним договором) сплачувати борг за кредитом, внаслідок чого, станом на 21 квітня 2016 року, заборгованість складає: 16 243 786,14 грн, зокрема: заборгованість по капіталу становить 606 444,64 доларів США, що еквівалентно 15 410 607,32 грн.; заборгованість по процентах згідно Графіку становить 32 787,60 доларів США, що еквівалентно 833\~178,82 грн. \~Будь-яких доказів, які б спростовували даний розрахунок заборгованості,відповідачем суду не надано. 27.12.2013 року між [PERSON] іпотекодавець та Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» - іпотекодержатель для забезпечення повного виконання зобовязань за Рамковою угодою та кредитним договором було укладено Договір іпотеки №FIL49306-ІД1 від 27.12.2013 року, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 6.1. Договору іпотеки №FIL-49306-ІД1 від 27.12.2013 іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки у випадку порушення Позичальником та/або іпотекодавцем умов Кредитних договорів чи Договору та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно із ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку". Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку"). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом. Ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Ч.1. ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України у справі №\~6-3034цс16 від 05.04.2017р., зазначається, що аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі Закон) дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. \~\~\~\~\~У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. \~\~\~\~\~За змістом частини пятою статті 38 Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Згідно із ч.6. ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей\~38,\~39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми\~статті 39 Закону «Про іпотеку»\~встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону\~(висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 6-61цс15 від 27 травня 2015 року). Ця правова позиція було змінена Верховним Судом України та викладена в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15. У постанові від\~23 грудня 2015 року Верховний суд України зазначив, що відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої\~статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У постанові Верховного суду України від 08.06.2016 р. у справі № 6-1239 цс16 Верховний суд України зазначив, що положеннями частини першої статті 39Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження. При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону Під час розгляду справи сторони\~ціну продажу предмету іпотеки між собою не погодили. Проте, відповідно до п.п. 2.2.1. іпотечного договору сторони визначили, що заставно вартість предмету іпотеки\~складає 6\~114\~480, 00 грн. Тк а само, 27.12.2013 року іпотекодавцем та іпотекодержателем було складено Акт огляду та оцінки предметів застави, який є невідємною частиною Договору іпотеки і підтверджує, що сторонами договору погоджено, заставну вартість предмету застави в розмірі 6 114 480 грн., а ринкову вартість в розмірі 7 643 100 гривень. Позивач просить встановити початкову ціну реалізації предмету іпотеки відповідно до ринкової вартості предмету іпотеки, встановленої Договором іпотеки №FIL.49306-ІД1 від 27.12.2013 року у розмірі 7 643\~100 грн. та Актом огляду та оцінки від 27.12.2013 року. Позивачем не доведено підстав для встановлення ціни продажу предмета іпотеки у розмірі 7 643\~100 грн. Так, звіт про оцінку приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], суб'єктом оціночної діяльності позивачем не надавався, клопотання щодо призначення судової експертизи із вказаного питання позивачем не заявлялися. З огляду на вказані обставини, а також враховуючи приписи ч.1 ст. 25 Закону України «Про заставу», за якою якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю, суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення суду щодо визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, викласти її\~у відповідності до вимог ч. 6 ст.38, ст.\~39 Закону України «Про іпотеку»\~та положень п. 4 ч. 1\~ст. 215 ЦПК України, а саме, встановити початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не менше ніж 7 643\~100 грн., виходячи із вимоги позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення початкової ціни реалізації предмету іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Щодо решти позовних вимог суд виходить із наступного. Відповідно до\~ст. 34 Закону України «Про іпотеку»\~після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та\~\~ доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет\~\~ іпотеки\~\~ на\~\~ підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем\~\~ або\~\~ рішення\~\~ суду\~\~ може\~\~ бути\~\~ переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач в порядку управління майном, яке належить відповідачу і передано в іпотеку, бажає забезпечити належне господарське\~\~використання нерухомого майна,\~\~та здійснити його реалізацію, а відсутність\~\~вільного доступу\~\~до предмету іпотеки\~\~ позбавляє позивача такої можливості. Суд вважає загальновідомим є той факт, що Указом Президента № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк, де зареєстровано позивача та у якому знаходиться предмет іпотеки\~- приміщення магазину з прибудовою літ. К-1, К-1 загальною площею 1390,7 кв.м., реєстраційний номер обєкта 156836514101 ([ADDRESS]). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом», передбачено, що район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Такий наказ стосовно визначення районів проведення АТО був виданий - останній і чинний на поточний день є наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області (без виключень). Це означає, що всі населенні пункти Донецької та Луганської областей є районами проведення АТО. Одночасно, визначення обсягу позовних вимог є виключним процесуальним правом позивача. Спосіб захисту, обраний позивачем, у п.п.3-9 прохальної частини позову, не суперечить чинному законодавству України. Як вказано у постанові ВСУ від 12\~ червня 2013\~ року в справі №6-32цс13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд виходить із того, що припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення та примусове виконання обов'язку в натурі прямо визначені законом як способи захисту порушеного цивільного права. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 142 Рішення Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2016 року у справі «Мозер проти Республіки Молдова та Россії», заява №11138/10 зазначено, що суд вважає, що першочерговим завданням завжди має бути ефективний захист прав, передбачених Конвенцією, на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (дивитись п. 136 Рішення). При цьому суд враховує, що Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 року була схвалена Заява Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Проте, вказане не обмежує позивача на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в аспекті практики Європейського суду з прав людини у суді, який розглядає дану справу. Також суд враховує, що ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності\~;на предмет іпотеки), ст.38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж\~предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), ст. ст. 41, 43?47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)Закону України"Про іпотеку" протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам ? підприємцям) або юридичним особам ? субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці. Одночасно, на думку суду, положення ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» самі по собі не унеможливлюють ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а застосовується під час виконання рішення суду. Вказаний висновок корегується із подібними за змістом положеннями Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", за яким мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на\~\~майно (відчуження без згоди власника). Вказаний закон є правовою підставою, що\~\~не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень. Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 9 вересня 2015 року (№ 6-483цс15), 2 березня 2016 року (№6-1356цс15). На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial