Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову посилається на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем (з 01.09.2005 року по 22.12.2017 року) ними було придбано житловий будинок на вул. Дрогобицька, 62 в с. Летня Дрогобицького району Львівської області, загальною площею 62,5 кв.м., житловою 35,8 кв.м. Вказаний будинок складається з двох житлових кімнат, кухні, тамбуру та веранди. Також нею було набуто присадибну земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель, площею 0,1191 га кадастровий номер 4621284300:01:001 та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2978 га, кадастровий номер 4621284300:016001, яка розташована в с. Летня урочище «Загомінки». Вказує, що угоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, а спільне проживання є неможливим з огляду на агресивне поводження відповідача до неї, а тому просить задоволити її позов, поділивши між ними спірний будинок, визнавши за нею та відповідачем право власності по Ѕ частині цього житлового будинку, врахувавши інтереси дітей, які проживають з нею; припинити право власності відповідача на Ѕ частку житлового будинку та визнати за нею право власності на цілий житловий будинок та належною до нього земельною ділянкою, площею 0,1191 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2978 га, яка розташована в с. Летня урочище «Загомінки». 26.06.2018 року ухвалою судді відкрито провадження по даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання на 26.07.2018 року. 26.07.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в звязку з чим підготовче судове засідання відкладено на 10.09.2018 року. 10.09.2018 року підготовче судове засідання відкладено у звязку з перебуванням головуючої на амбулаторному лікуванні на 20.09.2018 року. 20.09.2018 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] та у звязку з подачею заяви [PERSON] про її залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на 04.10.2018 року. 04.10.2018 року ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про її залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. В підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 06.11.2018 року. 06.11.2018 року в підготовчому судовому засіданні продовжено перерву до 29.11.2018 року, оскільки надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання зобов'язання за договором позики спільною сумісною власністю подружжя та стягнення боргу. Ухвалою від 29.11.2018 року відмовлено в залученні [PERSON] до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та в прийнятті до спільного розгляду позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання зобов'язання за договором позики спільною сумісною власністю подружжя та стягнення боргу. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання зобов'язання за договором позики спільною сумісною власністю подружжя та стягнення боргу передано до канцелярії Дрогобицького міськрайонного суду для проведення автоматизованого розподілу. 29.11.2018 року проведено підготовче судове засідання справу призначено до судового розгляду по суті на 21.12.2018 року. 21.12.2018 року судове засідання відкладено на 28.01.2019 за клопотанням позивачки. 28.01.2019 року судове засідання відкладено на 14.02.2019 року у звязку з неявкою в судове засідання представників сторін, хворобу представника відповідача. 14.02.2019 року судове засідання відкладено у звязку з неявкою представника позивача на 25.02.12019 року. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просить позов задоволити. Уточнила, що підставою для припинення права власності відповідача на 1/2 частину будинку є неможливість їхнього спільного проживання та неможливість його поділу. Крім цього, вказала, що спірний будинок був придбаний за двома правочинами, які укладено в різні дні, оскільки у позивачки з відповідачем не було коштів для його придбання, а відтак такі (кошти) були позичені в подальшому її батьками. Просить при вирішенні позову врахувати, що з нею залишаються проживати їхні діти, а тому просить позов задоволити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково, з підстав, які виклали у відзиві на позовну заяву. Не заперечили щодо поділу житлового будинку між позивачем та відповідачем і визнання за ними права власності по 1/2 частині. Що стосується позову в частині припинення парва власності, просять відмовити в задоволенні такого, оскільки позивачем не подано жодних доказів щодо неможливості його поділу, не внесено коштів у розмірі 1/2 вартості такого будинку на депозитиний рахунок суду. Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01 вересня 2005 року між сторонами позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії I CГ №014245, а.с. 38. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а.с.35. У відповідності до копій свідоцтв про народження, серії I-СГ №091741 від 16.04.2007 року, серії I-СГ №388141 від 11.12.2013 року у подружжя Луців народилось двоє дітей, а саме 12.04.2007 року - донька Вікторія та 06.12.2013 року - донька Анастасія. Під час шлюбу, згідно договорів купівлі продажу Ѕ ідеальної частки житлового будинку від 30.05.2014 року та 31.05.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], р. №293, №294 та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачкою [PERSON] було придбано житловий будинок на вул. Дрогобицька, 62 в с. Летня Дрогобицького району Львівської області, загальною площею 62,5 кв.м., житловою 35,8 кв.м. Вказаний будинок складається з двох житлових кімнат, кухні, тамбуру та веранди, а.с. 7-10, 40-41. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №67149172, за позивачкою [PERSON] 30.08.2016 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4621284300:016001:0164, площею 0,1191 га, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на вул. Дрогобицькій, 62 в с. Летня Дрогобицького району Львівської області, а.с. 26. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №67150136, за позивачкою [PERSON] 30.08.2016 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4621284300:016001:0154, площею 0,2978 га, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Летня Дрогобицького району Львівської області, а.с. 28. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. При відсутності у матеріалах справи доказів про отримання подружжям Луців доходів за час перебування в шлюбі та під час купівлі спірного житлового будинку, враховуючи те, що купівля спірного житлового будинку відбулась під час перебування подружжя Луців в шлюбі, суд приходить до переконання, що житловий будинок, загальною площею 62 кв.м., житловою 35,8 кв.м., що на вул. Дрогобицька, 62 в с. Летня Дрогобицького району Львівської області є обєктом спільної сумісної власності подружжя Луців. Таким чином, враховуючи, що набутий [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя Луців, а тому суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою та відповідачем право власності - по Ѕ частині житлового будинку. При цьому, не підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про припинення права власності відповідача [PERSON] на Ѕ частину спірного житлового будинку виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України в пункті 25 вже згаданої вище постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 розяснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач [PERSON] не погоджується на отримання компенсації вартості його частки спірного житлового будинку, посилаючись на відсутність у нього іншого житла. При цьому, позивачкою не внесено на депозитний рахунок суду розміру грошової компенсації вартості такої частки у спірному житловому будинку, не поано доказів щодо неможливості його реального розподілу. Подане до матеріалів позову письмове клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи ані позивачкою, ані її представником, як під час здійснення підготовчого провадження, так і під час судового розгляду не підтримувалось, хоча таке наявне в матеріалах справи, а.с. 42-44. Разом з тим, з урахуванням ст. 4 ЦПК України, суд вважає за доцільне розяснити позивачці, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Отже, якщо неподільна річ (наприклад - житловий будинок) не може бути реально поділений між подружжям, що, як правило, встановлюється на підставі висновку відповідної судової експертизи, а інший з подружжя не згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію та, відповідно, попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, то суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом з тим, що стосується позову в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, слід зазначити наступне. Статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України передбачено, якщо на земельній ділянці, приватизованій одним із подружжя знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право в розмірі частки права власності у спільному майні будівлі, споруди. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких ця ділянка належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Оскільки у подружжя виникло право спільної сумісної власності на будинок, то під час поділу цього будинку кожен із них має право на виділення у власність земельної ділянки під ним, яка необхідна для його обслуговування. Проте, вимоги про розподіл земельної ділянки з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на вул. Дрогобицька, 67 в с. Летня Дрогобицького району Львівської області позивачкою не ставиться, а відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим кодексом випадках. Поряд з цим, право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на вул. Дрогобицька, 67 в с. Летня Дрогобицького району Львівської області зареєстровано за позивачкою (а.с. 25-26), а тому її вимога про визнання за нею такого права є безпідставною. Що стосується позову в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку земельну ділянку, кадастровий номер 4621284300:016001:0154, площею 0,2978 га, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Летня Дрогобицького району Львівської області, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині з огляду на таке. Відповідно до частини пятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину пяту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2001 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 27-28) щодо обєкта нерухомого майна №67150136, за позивачкою [PERSON] 30.08.2016 року, тобто після 12 червня 2012 року, зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4621284300:016001:0154, площею 0,2978 га, цільове призначення ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Летня Дрогобицького району Львівської області, на підставі рішення Летнянської сільської ради №144 від 19.07.2016 року, а тому вимога про повторне визнання права власності на таку за позивачку є безпідставною. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути 352,40 грн. (половину від розміру сплаченого судового збору (708,40 грн., а.с. 1)) понесених судових витрат.

Outcome: approved