Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому просить ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом переміщення останнім вуликів на відстань 15 м від межі з її господарством та встановлення відповідачем огорожі між їх господарствами висотою 2,5 м. Позовні вимоги мотивовані тим, що по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1825 га, кадастровий номер 2621685801:01:003:0018, розташований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, де проживає позивачка з сім'єю. Згідно державного акта на право приватної власності власником земельної ділянки є [PERSON]. Позивачка, як дружина останнього, відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України є співвласницею вищезгаданої земельної ділянки. Із господарством позивачки межує житлове господарство відповідача [PERSON]. Ігноруючи вимоги п. «г» ч.1 ст. 91 ЗК України, яка передбачає, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, відповідач на відстані 2 м від огорожі з господарством позивачки розташував вісім вуликів, бджоли з яких літають роями на її подвір'ї та кусають дітей. Внаслідок укусів бджіл у восьмирічної дочки позивачки Ольги поспухали руки та ноги, позивачка була змушена терміново їхати в аптеку за протиалергічними уколами. Діти бояться виходити надвір, змушені сидіти в будинку. Позивачка неодноразово просила сусіда [PERSON], щоб він переніс вулики вглиб свого господарства, поставив високу огорожу, щоб бджоли не перелітали, однак позивач не реагує. На місце спору виходили представники сільської ради, роз'яснювали [PERSON] про незаконність його діяльності, зобов'язували усунути порушення, проте він не реагує. Відповідно до п. 1 ст. 103 ЗК України землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). За зверненням позивачки 11 червня 2014 року на місці спору була комісія в складі начальника та спеціалістів Городенківської державної лікарні ветеринарної медицини, інспектора ветеринарної міліції, представника Торговицької сільської ради, якою встановлено, що відповідачем порушено Інструкцію щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл, затверджену наказом Головного державного інспектора ветеринарної медицини № 9 від 30.01.2001 року, розміщено вулики з порушенням дистанції, не встановлено огорожу та не обсаджено подвір'я деревами. Комісія рекомендувала відповідачу перемістити вулики далі від межі з позивачкою та встановити між їх господарствами огорожу висотою 2,5 м. [PERSON]. погодився з пропозицією комісії та підписав акт, в якому зобов'язався виконати рішення комісії. Проте, в даний час відповідач рішення комісії не виконує. Щоб уникнути укусів бджіл позивачка змушена просапувати свій город у 5 год. ранку, її діти бояться вийти на подвір'я гратися. Дії відповідача порушують права позивачки та членів її сім'ї на безпечне довкілля і на вільне розпоряджатися належним їм майном. З цього приводу позивачка неодноразово зверталася у сільську раду, Городенківський РВ УМВС, на урядову «гарячу» лінію. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позові. Одночасно позивачка пояснила, що вулики позивач більше як 4 роки назад поставив біля її межі, яка не йде рівною лінією, а навскоса. Між її присадибною земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача облаштована огорожа з шиферу висотою 1, 6 м. Спочатку у відповідача було два вулики, а в даний час - вісім вуликів. Дочки позивачки [PERSON],1998 року народження та [PERSON], 2006 року народження, неодноразово весною та літом терпіли від укусів бджіл, які надлітали від сусіда, мають алергію на бджолині укуси. Так як після укусів бджіл в дочки [PERSON] були судороги, тому були вимушені везли її до лікарні. Позивачка заперечила, що пасіка відповідача обсаджена фруктовими деревами, звертає увагу суду, що на фотографії видно наявність тільки кущів, а не дерев. Відповідач суду пояснив, що його пасіка розташована на його земельній ділянці, загальна площа якої 0,25 га. Пасіка стаціонарна, її розмір 8 метрів на 10 метрів. В пасіці 8 вуликів, в яких знаходиться 16 бджолосімей. Пасіка обсаджена багаторічними фруктовими деревами та кущами, знаходиться з протилежної сторони від будинку позивачки та на значній відстані від нього і огороджена парканом. Розміщення його пасіки відповідає вимогам, викладеним в статті 15 Закону України "Про бджільництво", Державних санітарних правилах планування та забудови населених пунктів та Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл. Вважає, що доводи позивачки щодо перенесення вуликів на відстань не менше 15 м від сусідніх будинковолодінь та 300 м від житлової забудови є необґрунтованими, оскільки такі вимоги на його індивідуальну пасіку не розповсюджуються, так як не містяться в Порядку видачі ветеринарно-санітарного паспорта пасіки та в Порядку реєстрації пасік. Одночасно пояснив, що його пасіка маленька, не потребує отримання ветеринарно-санітарного паспорта пасіки, також відсутні підстави для погодження з місцевою владою місця розміщення пасіки. Відповідач вважає, що позивачкою не доведено, що саме з його вини, і що саме бджоли з його пасіки спричинили укуси членам сім'ї [PERSON], оскільки він утримує пасіку понад 5 років і за цей період претензій з боку сім'ї [PERSON] щодо утримання бджіл не було. Можливості перенести вулики на 15 м не має, так як там не посаджені дерева й кущі. Не заперечив, що приходила комісія і рекомендувала йому перенести вулики. Однак, вулики не переніс, так як такі дії можна робити тільки в осінній період, тому що бджоли можуть не повернутись до вулика, який перенесений в інше місце. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь в справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони проживають по [ADDRESS], господарство позивачки розташоване за № 15, відповідача - за № 17. На присадибній земельній ділянці по вулиці Лесі Українки, 17 відповідач [PERSON] розташував пасіку, яка складається із 8 вуликів з бджолиними сім'ями. Садиба [PERSON] безпосередньо межує з садибою позивачки [PERSON] За вимогами ч.ч. 4,5 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про бджільництво» право на утримання бджіл і зайняття бджільництвом мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають необхідні навики або спеціальну підготовку. Положеннями ст.ст.14,15 цього Закону передбачено, що земельні ділянки надаються пасічникам для зайняття бджільництвом у порядку, встановленому Земельним кодексом України та Законом України "Про оренду землі". Фізичні та юридичні особи розміщують пасіки на земельних ділянках, які належать їм на правах власності або користування, відповідно до ветеринарно-санітарних правил. Відповідно до п. 1.3. "Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл", затвердженої наказом Головного державного інспектора ветеринарної медицини України від 30 січня 2001 р. N 9, територію стаціонарної пасіки огороджують, обсаджують плодовими деревами і кущами. При визначенні розміру площі під пасіку розраховують, що на одну гадану бджолину сім'ю потрібно 30 - 35 кв.м, залежно від способу розміщення бджіл. При розміщенні пасіки на присадибній ділянці (подвір'ї) огорожа повинна бути заввишки не менше 2,5 м для підвищення рівня льоту бджіл. Відведення земельних ділянок для розміщення такої пасіки необхідно погоджувати з органами державного управління з питань ветеринарної медицини і місцевими органами влади, як передбачено Порядком видачі ветеринарно-санітарного паспорта пасіки та Порядком реєстрації пасік, затвердженими Наказом Міністерства аграрної політики України та Української академії аграрних наук від 20.09.2000 року № 184/82. Зазначених норм відповідачем не дотримано, він особисто це ствердив в судовому засіданні, мотивуючи тільки тим, що в нього «маленька» пасіка. За результатами розгляду скарги [PERSON] про утримання бджіл [PERSON] комісією в складі: начальника Городенківської райветлікарні [PERSON], старшого інспектора ветеринарної міліції [PERSON], завідувача Торговицької дільничної ветлікарні [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON], головного спеціаліста управління ветмедицини в Городенківському районі [PERSON], суміжників [PERSON] та [PERSON], 11 червня 2014 р. було встановлено, що на власній земельній ділянці [PERSON] розмістив 8 бджолородин на відстані 2 м від межі з [PERSON] При цьому комісія рекомендувала [PERSON] відповідно до положень п.1.3 та п. 1.5 "Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл" перенести вулики дальше від межі [PERSON] і для підвищення рівня льоту бджіл встановити огорожу між присадибними земельними ділянками сторін не менше 2,5 метри. В цьому ж акті [PERSON] написав пояснення, що встановить огорожу і перенесе два вулики, які знаходились на відстані 2 м від межі з сусідами. З показань начальника Городенківської райветлікарні [PERSON], допитаного в судовому засіданні як свідка, встановлено, що бджолопасіка [PERSON] не зареєстрована, паспортизація пасіки спеціалістами ветеринарної медицини не проводилась. Пояснив відсутність згаданих документів тим, що, на його думку, пасіку відповідач використовує тільки для своїх потреб на присадибній ділянці, мед не продає, кількість бджолосімей становить не більше двадцяти. Рекомендації відповідачу комісія від 11 червня 2014 р. давала відповідно до п. 1.3. "Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл". За своїми посадовими обов'язками він не наділений повноваженнями притягувати осіб до адміністративної відповідальності, а тому на звернення [PERSON] з цього приводу він не відреагував і не скерував це звернення до органу, який наділений такими повноваженнями. Свідок [PERSON] показав, що інших пасік неподалік садиби [PERSON], крім пасіки [PERSON], немає. Про те, що саме бджоли з пасіки [PERSON] неодноразово завдавали шкоди здоров'ю дітям позивачки та перешкоджали їй можливості вільно обробляти свою земельну ділянку та безпечно перебувати на території своєї садиби під страхом бджолиних укусів, йому відомо з скарг [PERSON] до сільської ради. Ствердив, що позивачка зверталась і до сільської ради, і на урядову «гарячу лінію» для вирішення питання усунення перешкод в користуванні її земельною ділянкою внаслідок недотримання сусідом правил утримання ним бджіл. Ніяких дозвільних документів на розміщення пасіки сільська рада [PERSON] не видавала. Під час його відпустки обов'язки сільського голови с. Торговиця виконував секретар сільської ради [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він брав участь в комісії, яка за скаргою [PERSON] виходила на місце, де розміщена пасіка відповідача. Розташування вуликів на пасіці [PERSON] не відповідало вимогам, що значаться в Інструкції, яку мала комісія. Також він бачив, які були руки та ноги дітей [PERSON] після бджолиних укусів. Одночасно пояснив, що позивачка неодноразово зверталась до сільської ради з приводу укусів її дітей бджолами з пасіки відповідача. Крім комісії, в якій він приймав участь, за зверненням [PERSON] з приводу укусів бджолами її дітей, приїздили працівники Городенківського райвідділу міліції, але яке рішення було прийняте працівниками міліції, - йому невідомо. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач до часу розгляду справи не виконав рекомендації комісії щодо спорудження огорожі між присадибними земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] не менше 2,5 метри і перенесення вуликів від межі позивачки. Звернувшись з позовом до суду, позивачка зазначила, що близьке розташування з її садибою пасіки [PERSON] з бджолиними сім'ями не дає їй можливості вільно користуватись своєю земельною ділянкою, обслуговувати садибу, не дає можливості її неповнолітнім дітям вільно перебувати на своєму подвір'ї внаслідок постійної загрози нападу бджіл та отримання бджолиних укусів. Про те, що 05.08.2014р. дитина позивачки - [PERSON], 1998 р.н., жителька с. Торговиця зверталась з скаргами на припухлість та набряк під правим оком та правою щокою після укусу бджоли, їй встановлений діагноз - алергічна реакція, свідчить відповідь Торговицької лікарської амбулаторії від 05.09.2014 р. на адвокатський запит. Із фототаблиці, доданої позивачкою до позову, з фотографії в центрі видно, як розташовані вулики на присадибній ділянці [PERSON], на фотографії справа зафіксована огорожа між господарствами сторін, на фотографії зліва - як відповідач [PERSON] на сусідньому городі збирає бджолиний рій, який вилетів. Відповідно до ст. 282 ЦК України фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров'ю. Згідно ст.1163 ЦК України фізична особа, життю, здоров'ю або майну якої загрожує небезпека, має право вимагати її усунення від того, хто її створює. Стаття 103 ЗК України передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення. при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Як передбачає ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З показань відповідача судом встановлено, що 8 вуликів з 16 бджолосім'ями розташовані на пасіці площею 8 метрів на 10 метрів. Згідно з вимогами п. 1.3. "Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл" при визначенні розміру площі під пасіку розраховують, що на одну гадану бджолину сім'ю потрібно 30-35 кв.м. П.1.5. згаданої Інструкції передбачає, що вулики встановлюють на відстані 3 м одне від одного і 6-10 м між рядами. Наведене свідчить про те, що відповідач, займаючись бджільництвом на належній йому присадибній земельній ділянці, порушує чинне законодавство, яке регулює відносини щодо розведення, використання та охорони бджіл, забезпечення гарантій дотримання прав та захисту інтересів фізичних осіб суміжних земельних ділянок, використання земельних ділянок та самостійного господарювання на них. З огляду на викладені обставини та положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню щодо встановлення відповідачем огорожі висотою не менше 2,5 м і частковому задоволенню в частині переміщення відповідачем наявних вуликів із бджолиними сім'ями від межі з земельною ділянкою позивачки на відстань 10м, виходячи із передбаченої «Інструкцією щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл» відстані між рядами вуликів. На підставі ст. ст. 282, 391, 1163 ЦК України, 103 ЗК України, статті 11 Закону України «Про бджільництво», "Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл", Порядку видачі ветеринарно-санітарного паспорта пасіки, Порядку реєстрації пасік,

Outcome: partial