Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 23602,20 грн., а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19 липня 2004 року між банком та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № SAMDN03000001015151. На підставі вказаного договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач прострочував зобов'язання, не виконав взяті на себе договором обов'язки і станом на 30 листопада 2013 року заборгованість [PERSON] становить 23602,20 грн., що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві просила позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість в сумі 23602,20 грн., а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, а тому суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 19 липня 2004 року між банком та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № SAMDN03000001015151. На підставі вказаного договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п.1.1 договору № SAMDN03000001015151 строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Згідно п. 9.4 Договору при відсутності достатньої суми грошових коштів для продовження строку дії карти і здійснення розрахункових операцій по картковому рахунку згідно п. 4.6 Договору (якщо у клієнта немає заборгованості перед банком), і не поступлення грошових коштів на картковий рахунок на протязі шести місяців з моменту закінчення строку дії карти, залишок грошових коштів передається у власність банку і являється його доходом згідно згоди клієнта, що підтверджується підписанням даного Договору. Картковий рахунок закривається, даний Договір припиняє свою дію. Відповідач прострочував зобов'язання, не виконав взяті на себе договором обов'язки і станом на 30 листопада 2013 року заборгованість [PERSON] становить 23602,20 грн. Позивач, посилаючись на ст. 599 ЦК України, стверджує, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи з умов п. 9.4 Договору, при відсутності достатньої суми грошових коштів для продовження строку дії карти і здійснення розрахункових операцій по картковому рахунку згідно п. 4.6 Договору (якщо у клієнта немає заборгованості перед банком), і не поступлення грошових коштів на картковий рахунок на протязі шести місяців з моменту закінчення строку дії карти, залишок грошових коштів передається у власність банку і являється його доходом згідно згоди клієнта, що підтверджується підписанням даного Договору. Картковий рахунок закривається, даний Договір припиняє свою дію. З розрахунку банку, доданого до матеріалів справи, по справі встановлено, що [PERSON] перестала виконувати зобов'язання з погашення кредиту з грудня 2007 року, не зважаючи на наявну в розрахунку сплату в розмірі 0,72 грн., що мала місце 21 січня 2010 року (наявність якої представник банку в судовому засіданні пояснити не змогла), у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 24 січня 2014 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму. За таких обставин, беручи до уваги умови п. 9.4 Договору, суд приходить до переконання, що через шість місяців після того, як [PERSON] перестала виконувати зобов'язання за договором, у позивача виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Натомість, позивач факт про те, що [PERSON] з грудня 2007 року не виконувала свої зобов'язання по сплаті кредиту та відсотків - до уваги не прийняв і до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості не звертався, не зважаючи на те, що [PERSON] перестала виконувати зобов'язання з погашення кредиту. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з постановою Верховного Суду України № 6-126цс13 від 26 листопада 2013 року сплив строків позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При цьому, відповідно до п. 31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавця забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене мано тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, з огляду на сплив позовної давності, є всі підстави для відмови у позові.

Outcome: dismissed