Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулося до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач мотивував тим, що ТзОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 08 січня 2017 року між ТзОВ «Веллфін» та відповідачем укладено договір позики № 119111 в електронній формі, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позики. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 06 лютого 2020 року має заборгованість в розмірі 51 281,26 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши думку відповідача, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що ТОВ "ВЕЛЛФІН" є юридичною особою, яке зареєстроване як фінансова установа, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності, відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27.10.2015 року. Основним видом діяльності ТОВ "ВЕЛЛФІН" є кредитування, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ "ВЕЛЛФІН", затвердженими 27 жовтня 2015 року. Згідно п. 4.1, 4.2, 6.3, 6.4, 6.7 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства, оформлює заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. У разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС - повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики. У разі отримання договору позики засобами електронного зв"язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті. Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету. Судом встановлено, що 08.01.2017 року між ТзОВ «Веллфін» та [PERSON] було укладено договір позики № 119111 в електронній формі. Відповідно до умов якого ТзОВ «Веллфін» надає [PERSON] грошові кошти в сумі 1 201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 30 днів. Згідно договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року між ТОВ ФК "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" та ТОВ "ВЕЛЛФІН" організовано переказ грошових коштів кредитній установі по оплатах, що здійснюються клієнтами з використанням банківських карток. Позивачем в порядку встановленому п. 1.4 Договору позики через оператора послуг платіжної інфраструктури WAYFORPAY на картковий рахунок відповідача було перераховано позику в сумі 1 201,00 грн. Як вбачається з наданого ТзОВ «Веллфін» розрахунку, станом на 06.02.2020 року [PERSON] має заборгованість за договором позики у розмірі 51 281,26 грн., яка складається з 1 201,00 грн. - заборгованість за основним боргом, 12 854,28 грн. - заборгованість по відсоткам; 37 225,98 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Виходячи з викладеного, можна зробити висновок, що реєстрація відповідача на сайті ТзОВ «ВЕЛЛФІН», подання ним заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів, підтвердження заявки на отримання позики у передбачений правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики, а договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що в силу ст.ст. 6, 627 ЦК України, ст.ст. 11,12 Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Разом з тим, в задоволені вимоги позивача про стягнення додаткових процентів за користування позикою в період з 08 лютого 2017 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За положеннями ст.ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. За умовами укладеного сторонами договору позики № 118179 від 08 січня 2017 року ТОВ «Веллфін», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі до 07 лютого 2017 року. В матеріалах справи міститься виписка з особистого рахунка, надана позивачем, однак така виписка не є належним доказом по справі і не є документом, що підтверджує заборгованість відповідача. У вказаній довідці позивач визначив до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою за період з 08 лютого 2017 року по 06 лютого 2020року, який виходить за межі строку кредитування. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Іншими словами таким бухгалтерським документом може бути виписка по рахунку. Надана Відповідачем виписка з особистого рахунка фактично являє собою одностороннє і нічим не підтверджене припущення щодо наявності певного розміру заборгованості, яка виникла у певний період і не може братись судом до уваги, як доказ, який підтверджує розмір заборгованості відповідача за договором позики. Відповідно до висновку якого дійшла колегія суддів Великої плалати Верховного суду України у своїй постанові від 28.03.2019 прийнятої за результатами розгляду справи № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Позикодавець ТОВ «Веллфін» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування 30 днів, тобто до 07 лютого 2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Відповідно до умов договору визначений термін повернення позики, в тому числі процентів. Визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою після 07 лютого 2017 року виходить за межі строку кредитування. Отже, враховуючи вищезазначені норми матеріального права та правову позицію, висловлену у вищевказані постанові Верховного суду України, суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за ставкою визначеною Договором відбувається лише у період строку кредитування. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, заявлена позикодавцем ТОВ «Веллфін» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою за період з 08 лютого 2017 року по 06 лютого 2020 року задоволенню не підлягає. Щодо нарахування штрафних санкцій за договором позики, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 549-551 ЦК України пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року, № 310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, № 2-1169/11 від 22 серпня 2018 року, № 202/4494/16-ц від 31 жовтня 2018 року, № 161/9903/17 від 06 грудня 2018 року, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договір підписаний сторонами по справі, що свідчить, на думку суду, про те, що сторони досягли домовленості з усіх суттєвих умов укладення договору та погоджувались на такі умови. Позивачем доведено факт укладення сторонами по справі договору позики в електронній формі, Таким чином, суд вважає вимоги ТОВ «Веллфін» про стягнення суми позики обгрунтованими. Однак, відповідач у відзиві просить застосувати позовну давність до позовних вимог вимог ТОВ «Веллфін». В силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст.ст. 256-258 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна скорочена позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до положень статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Підписуючи договір сторони в п. 7.8 договору позики зазначили, що до правовідносин за цим договором встановлюється загальний строк позовної давності, що визначений ст. 257 ЦПК України у три роки. З матеріалів справи вбачається, що договір позики було укладено 08 січня 2017 строком на 30 днів, тобто строк кредитування визначено з 08 січня 2017 року до 07 лютого 2017 року. За умовами договору сторони домовились, що сума позики має бути повернута до 07 лютого 2017 року, отже про порушене право позивач був обізнаний, і тому починаючи з цієї дати розпочався перебіг позовної давності за грошовими вимогами за договором позики. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 10 лютого 2020 року в межах строку позовної давності, про що свідчить відмітка на конверті про направлення позовної заяви на адресу суду, оскільки 08 лютого 2020 року припадало на суботу - вихідний день. Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики в розмірі 1 201 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період із 08 січня 2017 року до 07 лютого 2017 року в розмірі 691,75 грн. є доведеними та підлягають задоволенню. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні вимог про стягнення штрафних санкції ТОВ «Веллфін» слід відмовити. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 2 102 грн.

Outcome: approved