Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

15 вересня 2020 року Акціонерне товариство «Юнекс Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову АТ «Юнекс Банк» посилалося на те, що 13 квітня 2018 року між ПАТ «Юнекс Банк» (правонаступником якого є АТ «Юнеск Банк» і відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № 0.012.55.0418.ФО_К, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 40 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,01% річних та комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2,49% щомісячно, шляхом сплати чергових платежів згідно графіку погашення кредиту в порядку та на умовах відповідно до п.п. 2.3, 2.4, 2.5 Кредитного договору, зі строком погашення кредиту не пізніше 13 квітня 2021 року. Позивач зазначає, що Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти,однак відповідач не виконує свої зобов`язання належним чином, не сплачує щомісячні платежі за кредитом, комісією за обслуговування та проценти за користування кредитом, а також інші платежі, допускаючи порушення умов кредитного договору. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 08 вересня 2020 року має заборгованість в розмірі 75 206,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 36 608,31 грн.; заборгованості по процентам та комісією в розмірі 36 608,31 грн., пені та штрафу за простроченим кредитом, процентам та комісією в розмірі 6 298,83 грн. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 2 102,00 грн. позивач просив стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 03 вересня 2021 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» в якості правонаступника позивача - Акціонерного товариства «Юнекс Банк» В судове засідання представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» не з`явився, звернувся до суду з заявою, згідно якої просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомлена, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавала. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлена ухвала про проведення заочного рішення у справі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 13 квітня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Юнекс Банк» (правонаступником якого є позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс») і відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір кредитний договір № 0.012.55.0418.ФО_К, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 40 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,01% річних та комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2,49% щомісячно, шляхом сплати чергових платежів згідно графіку погашення кредиту в порядку та на умовах відповідно до п.п. 2.3, 2.4, 2.5 Кредитного договору, зі строком погашення кредиту не пізніше 13 квітня 2021 року. Відповідно до підпункту 3.1.1 кредитного договору банк зобов`язався протягом одного робочого дня від дати укладення цього договору та за умови виконання позичальником пп.3.2.1, 3.2.3 цього договору, надати позичальнику кредит на умовах цього договору. Як вбачається з виписки Акціонерного товариства «Юнекс Банк» по особовому рахунку 16 квітня 2018 року Банком виданий кредит [PERSON] за кредитним договором № 0.012.55.0418.ФО_К від 13 квітня 2018 року в розмірі 40 000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок останньої. Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту, комісії за обслуговування кредиту та нарахованих процентів здійснюється позичальником щомісячно в період з 01 по 10 (включно) число кожного місяця протягом строку дії цього договору, починаючи з місяця, наступного за місяцем підписання цього договору, в сумі 2 308,00 грн. Якщо десяте число припадає на неробочий день, погашення платежу здійснюється позичальником в останній робочий день перед таким неробочим днем. Погашення останнього платежу здійснюється не пізніше останнього дня строку кредиту, визначеного в пункті 1.1 цього договору. Згідно підпункту 3.2.2 договору позичальник зобов`язався сплачувати щомісячно платіж за кредитом, комісію за обслуговування та нараховані проценти; згідно пунктів 2.3, 2.4 цього договору забезпечити повернення отриманого кредиту, комісію за обслуговування і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені цим договором строки. Підпунктом 3.2.6 договору, сторони дійшли згоди, що у випадку порушення позичальником однієї або декількох умов цього договору, а також пп. 3.2.2, 2.3 цього договору, в тому числі несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами, які сплачуються позичальником згідно з пп. 1.5.1 та несвоєчасної сплати комісії за обслуговування кредиту згідно пп. 1.5.3 цього договору, позичальник сплачує Банку штраф за кожен випадок такого порушення у розмірі 200,00 грн. Згідно з пп. 3.2.6 договору, на вимогу Банку достроково повернути кредит в повній сумі, сплати нараховані проценти, комісії та можливі штрафні санкції, що зазначено в пп. 3.3.2 цього договору. Відповідно до підпункту 3.3.2 договору банк має право вимагати дострокового виконання в повному обсязі зобов`язань за цим договором, та відповідно припинення строку дії договору у наступних випадках: при настанні подій, що впливають на здатність виконання позичальником зобов`язань за цим договором, зокрема: погіршення фінансового стану позичальника; початку щодо позичальника досудового розслідування; звільнення з основного місця роботи; у випадку непогашення наявної простроченої заборгованості за цим договором (по сплаті частини кредиту, комісії за обслуговування, нарахованих процентів, комісій, штрафів та пені або інших платежів, передбачених цим договором) в строк до 30 календарних днів. Сторони домовилися, що у випадку настання обставин, визначених у вищевказаному пункті договору, та у випадках, передбачених статтями 1050, 1052 та 1056 ЦК України, термін користування кредитом вважається таким, що закінчився, з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. Вимога про дострокове виконання зобов`язань за цим договором направляється на адресу позичальника цінним листом з описом та повідомленням про вручення, доставляється кур`єрською службою або вручається особисто. Якщо позичальник протягом 30 календарних днів з моменту одержання вимоги від Банку про дострокове погашення відповідно до пп. 3.3.2 цього договору, не виконає таку вимогу, Банк вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду. Відповідно до п.п. 4.1.,4.2 договору сторони погодили, що за порушення строків повернення кредиту та/або комісії за обслуговування та/або процентів та/або комісій позичальник сплачує Банку додатково до встановленої за кредитом процентної ставки пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми зазначеної простроченої заборгованості (суми кредиту та/або комісії за обслуговування та/або процентів та/або комісій), розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Сума пені не може бути більшою за 15 процентів суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальника на підставі цього договору, не може перевищувати 50% суми кредиту, вказаної в п. 1.1 цього договору, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Судом встановлено, що 31 березня 2021 року між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» укладено Договір факторингу № 31/03-21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами в тому числі за кредитним договором № 0.012.55.0418.ФО_К від 13 квітня 2018 року, відповідно до якого право вимоги перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс». Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. У відповідності до ч. 2 ст. 1083 ЦК України якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Відповідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0.0.12.55.0418.ФО_К від 13 квітня 2018 року. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання сторонам необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Матеріали справи свідчать про те, що Банк свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредитні кошти, однак остання здійснювала погашення заборгованості не в повному обсязі та лише до вересня 2018 року. З розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором вбачається, що станом на 08 вересня 2020 року вона має заборгованість перед Банком в розмірі 75 206,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 36 608,31 грн.; заборгованості по процентам та комісією в розмірі 36 608,31 грн., пені та штрафу за простроченим кредитом, процентам та комісією в розмірі 6 298,83 грн. Із зазначеного розрахунку вбачається, що відповідачем [PERSON] сплачено у рахунок погашення кредиту: 07.05.2018 року -1 111,84 грн., 05.06.2018 року -1 111,67 грн., 10.07.2018 року - 1 111,69 грн. та 30.08.2018 року - 56,49 грн., а всього за період з 16.04.2018 року по 30.08.2018 року -3 391,69 грн. Отже, залишок заборгованості за тілом кредиту становить 36 608,31 грн. (40 000,00 грн. -3 391,69 грн.). У рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитом відповідач [PERSON] сплачено: 07.05.2018 року - 0,16 грн., 05.06.2018 року - 0,33 грн., 10.07.2018 року - 0,31 грн. та 30.08.2018 року - 0,31 грн.., а всього за період з 16.04.2018 року по 30.08.2018 року-1,11 грн., в той час як згідно графіку погашення кредиту остання зобов`язалася Банку повернути відсотки за користування кредитом в розмірі 6,10 грн. Таким чином, сума непогашених процентів складає 4,99 грн. Водночас, суд звертає увагу на те, що згідно розрахунку розмір заборгованості відповідача зі сплати процентів становить 7,70 грн., а не 4,99 грн. Отже, відповідач має перед банком заборгованість зі сплати тіла кредиту та процентів за користування ним у зазначеному розмірі. При цьому, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та процентів за користування ним, оскільки з вересня 2018 року позичальник не здійснює жодних платежів у рахунок погашення заборгованості за кредитом. Так, пунктом 3.3.2. кредитного договору передбачено, що у випадку настання обставин, які є підставами вимагати дострокового повернення кредиту, термін користування кредитом вважається таким, що закінчився, з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку, яка направляється на адресу позичальника цінним листом з описом та повідомленням про вручення, доставляється кур`єрською службою або вручається особисто. Разом з цим, слід враховувати, що Банк має право, а не обов`язок на звернення з вимогою про дострокове повернення суми боргу. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеу (частина перша статті 20 ЦК, стаття 4 ЦПК). Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак, їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Отже, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової. Таким чином, відсутність доказів надсилання банком відповідачу повідомлень про дострокове повернення кредиту не є підставою для висновку про відмову в позові щодо дострокового стягнення кредиту, оскільки способом такого повідомлення боржника є також звернення банку до суду із відповідним позовом. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року, справа № 534/2560/15-ц, провадження № 61-791св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року, справа № 1522/8930/12, провадження № 61-1410 св 18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року, справа № 607/122/15-ц, провадження № 61-6293св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року, справа № 607/16007/15-ц, провадження № 61-30971св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року, справа № 161/12434/15-ц, провадження № 61-6673св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року, справа № 521/4802/14-ц, провадження № 61-6034св18. Тобто, направлення Банком досудової вимоги на адресу позичальника не є обов`язковим та не позбавляє його права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Разом з тим, реалізація банком свого права на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі та позбавляє кредитора права нарахування процентів, а також інших платежів, передбачених договором, після її направлення. Проте, матеріали справи не містять відомостей щодо направлення Банком відповідної досудової вимоги, якою було б змінено строк виконання зобов`язання. Отже, враховуючи не направлення Банком досудової вимоги, встановлений договором строк кредитування до 13 квітня 2021 року на момент звернення Банку до суду з позовом не змінювався і перерваний лише пред`явленням позову у цій справі. За таких умов, підстав вважати, що банком безпідставно нараховані проценти за кредитним договором поза межами строку кредитування, немає. Таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 36 613,30 грн., яка складається заборгованості за тілом кредиту -36 608,31 грн. та відсотками -4,99 грн. Щодо вимоги про стягнення комісії за користування кредитом, суд дійшов до такого. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2019 року, справа № 186/1333/16-ц, провадження № 61-27618св18. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Так, підпунктом 1.5.3 кредитного договору № 0.012.55.0418.ФО_Квід 13 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ «Юнеск Банк» і відповідачем [PERSON] , сторони обумовили, що за обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує комісію щомісячно в розмірі 2,49 % від суми кредиту, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів. Однак, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії, що нараховується одночасно з відсотками, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, що є незаконним, та фактично нараховував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити згідно з договором відсотки. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2019 року, справа № 595/290/17, провадження № 61-29972св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 311/682/16-ц, провадження № 61-24756св18; від 02 жовтня 2019 року, справа № 760/20414/14-ц, провадження № 61-31205св18. При цьому, суд звертає увагу на те, що розмір такої щомісячної комісії є значним, а саме 1 196,00 грн., що перевищує щомісячний платіж з тіла кредиту. Зазначена умова договору порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з викладеного, суд вважає, що нарахування позичальнику комісії за надання кредиту без зазначення конкретних послуг, за які її сплачено, є незаконним, тому вимоги Банку в частині стягнення з відповідача згідно розрахунку комісії у розмірі 32 292,00 грн. задоволенню не підлягають, як і не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення пені, яка згідно розрахунку складає 5 098,83 грн., оскільки вона нарахована Банком, виходячи зокрема з суми комісії, в стягненні якої судом відмовлено. Так, із зазначеного розрахунку вбачається, що відповідачем [PERSON] сплачено у рахунок погашення кредиту комісію: 07.05.2018 року - 1 196,00 грн., 05.06.2018 року - 1 196,00 грн. та 10.07.2018 року - 1 196,00 грн., а всього за період з 16.04.2018 року по 10.07.2018 року - 3 588,00 грн. За наведених вище обставин, суд вважає, що сплачена відповідачем сума комісії в розмірі 3 588,00 грн. повинна бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, що складає 36 608,31 грн. Відтак, заборгованість за тілом кредиту у відповідача [PERSON] перед позивачем складає 33 020,31 грн. Щодо вимог про стягнення штрафу, суд зазначає наступне. Як вже встановлено пп. 3.2.6 кредитного договору, сторони дійшли згоди, що у випадку порушення позичальником однієї або декількох умов цього договору, а також пп. 3.2.2, 2.3 цього договору, в тому числі несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами, які сплачуються позичальником згідно з пп. 1.5.1 та несвоєчасної сплати комісії за обслуговування кредиту згідно пп. 1.5.3 цього договору, позичальник сплачує Банку штраф за кожен випадок такого порушення у розмірі 200,00 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу [PERSON] за період з 08.09.2019 року по 29.02.2020 року Банком (тобто в межах строку позовної давності в один рік) нараховано штраф в розмірі 1 200,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як вже зазначалося, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог товариства, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 0.012.55.0418.ФО_К від 13 квітня 2018 року в розмірі 34 225,30 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 33 020,31 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 4,99 грн., штрафу - 1 200,00 грн., а у задоволенні іншої частини позовних вимог належить відмовити з наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial