Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач ТОВ »Украгрополісся» м. Дніпропетровськ звернулися до суду з позовом про визнання правочину недійсним та скасування його державної реєстрації, в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 21 вересня 2012 року між ТОВ »Украгрополісся» та відповідачкою по справі [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого відповідачка [PERSON] передала позивачу в оренду строком на сім років належну їй на праві приватної власності, земельну ділянку площею 9,775 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Юр»ївської селищної ради Юр»ївського району Дніпропетровської області. Вказаний договір , у встановленому діючим на час укладення договору порядку, був зареєстрований у відділі Держкомзему (нині Держземагентства) Юр»ївського району Дніпропетровської області, про що 27.09.2012 року було вчинено запис за № 122590004001527. До теперішнього часу вказаний договір з ініціативи орендаря чи орендодавця, а також за рішенням суду чи з інших підстав не припинявся, не розривався, а відтак є дійсним. Свої обов»язки за вказаним договором перед відповідачкою [PERSON] позивач виконує належним чином та в повному обсязі. Однак, в травні місяці 2014 року позивачу стало відомо, що 30.09.2013 року Реєстраційною службою Юр»ївського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, на яку з 01.01.013 року покладені функції державної реєстрації права оренди земельної ділянки , відповідно до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», було здійснено реєстрацію права оренди землі на підставі договору , укладеного 02.08.2013 року між відповідачкою [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON], відповідно до якого відповідачка [PERSON] передала в оренду [PERSON] строком на 10 років належну їй на праві власності земельну ділянку, яка фактично з 2012 року перебуває в оренді позивача, тобто відносно однієї і тієї ж самої земельної ділянки мається два укладених договори оренди. Наявність відносно одного і того ж самого об»єкта оренди двох укладених договорів оренди призвело до виникнення суперечок між позивачем та відповідачем по справі [PERSON] щодо права кожного з них на використання земельної ділянки. Позивач вважає, що укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір оренди землі має бути визнаним недійсним, оскільки на думку позивача відповідачка [PERSON] ввела відповідача [PERSON] в оману не повідомивши , що вказана належна їй земельна ділянка вже була передана нею в оренду позивачеві. Посилаючись на ст. 215, 230, 236 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 02.08.2013 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано Реєстраційною службою Юр»ївського районного управління юстиції в Дніпропетровській області 30.09.2013 року за № 2702547, скасувавши державну реєстрацію зазначеного договору , а також стягнути з відповідачів по справі на користь позивача понесені судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача по справі Баєв О.М. заявлені позовні вимоги повністю підтримав. Представник відповідачів по справі [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнав, при цьому , опитані в судовому засіданні 19.01.2015 року відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], журнал якого являється невід»ємною частиною даного судового засіданні, позовні вимоги також повністю не визнали. Представник третьої особи по справі відділу Держземагентства в Юр»ївському районі Дніпропетровської області Приходько В.В. в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, зазначивши, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду (ас. 74, 75 ). Третя особа по справі Реєстраційна служба Юр»ївського районного управління юстиції в Дніпропетровській області в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце слухання справи сповіщені належним чином (ас.130). Суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності нез»явившихся третіх осіб по справі, проти чого присутні в судовому засіданні учасники процесу не заперечували. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного: - так, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії 11-ДП № 120228, виданого Юр»ївською селищною радою Дніпропетровської області 12.04.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4049, відповідачка по справі [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,775 га, розташованої на території Юр»ївської селищної ради Дніпропетровської області (ас.14). В судовому засіданні встановлено, що 21.09.2012 року за № 22 між позивачем по справі ТОВ »Украгрополісся» та відповідачкою [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки, згідно якого [PERSON] передала в оренду позивачу строком на сім років, належну їй на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,775, розташовану на території Юр»ївської селищної ради Дніпропетровської області (ас. 8-10), при цьому невід»ємною частиною даного договору є акт прийому передачі земельної ділянки в оренду та Додаток № 1 до Договору (ас.11, 12). Відносини, пов»язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України » Про оренду землі», тощо. Відповідно до ст. ст. 13 , 14 Закону України » Про оренду землі» ( в редакції чинній на день укладення між позивач та відповідачем [PERSON] договору ) - договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Оскільки договір, що був укладений 21.09.20012 року між позивачем та відповідачкою по справі [PERSON] , як встановлено в судовому засіданні, у встановленому законом порядку було зареєстровано у відділі Держкомзему Юр»ївського району 27.09.2012 року за № 122590004001527, то останній є укладеним (ас.8-10, 78-80). Відомостей щодо розірвання такого договору чи визнання його недійсним в судовому засіданні не встановлено. Разом з тим, в судовому засіданні також встановлено, що 24.09.2013 року між відповідачкою [PERSON] та відповідачем ПП [PERSON] був укладений договір оренди землі, за яким відповідачка [PERSON] передала відповідачеві [PERSON] в оренду належну їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 11-ДП № 120228 від 12.04.2002 року, земельну ділянку, площею 9,775 га, розташовану на території Юр»ївської селищної ради, строком на 10 років (ас.84-89), при цьому невід»ємними частинами даного Договору є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (ас.90), та акт приймання-передачі земельної ділянки (ас.91). 24.09.2013 року за № 2702547 право оренди вказаної земельної ділянки було зареєстроване за [PERSON] державним реєстратором Реєстраційної служби Юр»ївського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, до повноважень якої вказані функції передані з 01.01.2013 року, на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (ас. 15, 16). Відтак, в судовому засіданні достовірно встановлено, що одна й та сама земельна ділянка, яка належить відповідачці [PERSON] передана в оренду двічі , а саме за договором , що укладений між нею та позивачем ТОВ » Украгрополісся» 21.09.2012 року та договором , що укладений між нею та відповідачем [PERSON] 24.09.2013 року, при чому обидва договори є належним чином зареєстрованими у встановленому законом порядку, а відтак укладеними. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 15 Закону України « Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 цього Закону). З матеріалів справи вбачається, що підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки , укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , на які спирається позивач, не узгоджуються з вимогами чинного законодавства. Так, спірний договір міг бути визнаний судом недійсним, внаслідок порушення ст. 15 Закону України " Про оренду землі" і лише в разі звернення з даним позовом стороною спірного договору, оскільки , як вбачається з матеріалів справи , договір укладений в письмовій формі та пройшов державну реєстрацію, сторони договору , а зокрема [PERSON] та [PERSON] , не оспорюють його дійсність, з підстав зазначених як в ст. 15 Закону України " Про оренду землі" так і відповідно до вимог ст. ст. 215 , 230 ЦК України. Посилання позивача на Закон України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зі змісту якого не передбачено прав орендодавця укладати договір оренди по два рази, на одну й ту саму ділянку дійсно має місце, і відповідач [PERSON] , в порушення норм закону , не розірвавши попередній договір з позивачем уклала інший договір, який також пройшов державну реєстрацію , як і попередній, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, отже і позовні вимоги задоволенню не підлягають. На думку суду позивач має ставити питання про визнання дій державного реєстратора неправомірними та зобов»язання останнього скасувати державну реєстрацію договору, що укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] за наявності раніше укладеного договору оренди землі між ТОВ »Украгрополісся» та [PERSON] стосовно тієї ж земельної ділянки. Посилання представника позивача на визнання оспороюваного правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу , з огляду на наступне: - так, згідно ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Однак, уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Оскільки позивач ТОВ »Украгрополісся» не є учасником оспорюваного ним правочину, то відсутні правові підстави, передбачені ст.230 ЦК України, для визнання недійсним договору саме з цих підстав. Позов про визнання оспорюваного правочину недійсним подано особою, яка не є його стороною, або представником сторони. Разом з тим, під час застосування ст.230 ЦК України слід враховувати, що правочин може бути визнаний недійсним тільки у випадку, коли обман вчинила одна сторона правочину стосовно другої сторони, а не щодо третьої особи. Тому, визнання за ознаками ст. 230 ЦК України договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору, суперечило б змісту і цілям названої норми. Виходячи зі змісту с.230 ЦК України, в якій врегульовано правовідносини сторін договору, укладеного під впливом обману, право вимагати визнання його недійсним має сторона, яка діяла під впливом обману. А відтак, вимога позивача про визнання недійсним правочину, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] є неправомірною, тим більше , що самими сторонами за спірним договором він з цих підстав не оспорювався, окрім того, [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечувала підписання нею договору саме з ТОВ »Украгрополісся», зазначаючи, що на договорі не її підпис та такий нею не укладався. Однак, дане питання не було предметом судового розгляду, оскільки зустрічний позов щодо визнання недійсним договору , укладеного між ТОВ »Украгрополісся» та відповідачкою [PERSON], останньою не заявлявся. Таким чином, тільки особа, яка вчинила правочин під впливом обману і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності обману та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин. За викладених вище обставин позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed