Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08 липня 2004 року померла його мати [PERSON], яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2003 року в рівних долях зі своєю сестрою [PERSON], отримала у спадщину право на земельну частку (пай) площею 7,70 в умовних кадастрових гектарах, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, с. Мала Калинівка Солонянського району Дніпропетровської області, що має цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва (копія свідоцтва додається). На підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину було виготовлено сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ДП №0254618 на імя матері позивача та її сестри [PERSON] Позивач зазначає, що після смерті матері відкрилась спадщина на належне їй майно у вигляді частини вищевказаного паю, яку він належним чином прийняв шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Першої Криворізької державної нотаріальної контори, а 02 квітня 2015 року він звернувся до державного нотаріуса з метою оформлення спадщини, проте йому було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказану земельну частку (пай) та в усному порядку було рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. У звязку з зазначеним позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Позивач [PERSON], який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через свого представника (а.с.78) в судове засідання 27 листопада 2015 року не зявився, причини неявки суду не повідомив, а його інтереси в судовому засідання представляв [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 08 квітня 2015 року (а.с.27) з усіма повноваженнями сторони у справі. В судовому засіданні 13 та 30 жовтня 2015 року [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позові та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання 27 листопада 2015 року [PERSON] не зявився, надавши до суду заяву, згідно якої просив здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.87). Представник відповідача Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.80), в судове засідання 27 листопада 2015 року не зявився, згідно поданої заяви просили здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с.86). Згідно заперечень на позов не визнали його в повному обсязі на підставі того, що позивачем не було надано суду доказів прийняття спадщини після смерті [PERSON], а також з тих підстав, що позивач звернувся до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав лише 02 квітня 2015 року, в той час як його мати померла 08 липня 2004 року, тобто з пропущенням строку. На підставі наведеного вважають, що позивачем не надано доказів про прийняття спадщини, як не надано і доказів поважності пропуску строків звернення до суду за захистом своїх прав на частину земельного паю, оскільки як ЦК України 1963 року, так і ЦК України 2003 року строк позовної давності встановлений в три роки. Відповідач вважає, що [PERSON] не реалізував своє право на отримання у власність частини земельного паю після смерті своєї матері у встановлені законодавством строки (а.с.19-20). Додатково відповідачем було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.21-22). Представник третьої особи - Дзержинівська сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.85), в судове засідання 27 листопада 2015 року не зявився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.81), в судове засіданні 27 листопада 2015 року не заявилася. До суду надійшла заява представника [PERSON] [PERSON], згідно якої він обізнаний про час та місце розгляду справи за участі [PERSON], але у звязку з неможливістю бути присутнім під час судового засідання просить здійснювати розгляд справи без участі [PERSON] та її представника. Проти задоволення позовних вимог в частині визнання права на 1/4 частину земельної частки (паю) не заперечує (а.с.82-83). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2\~ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст.ст.\~1217,\~1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтями\~1268,\~1269 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 08 липня 2004 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №567077, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Міського районного управління юстиції с. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2004 року (а.с.6). Також судом встановлено, що померла [PERSON] була матірю [PERSON], оскільки відповідно до копії свідоцтва про його народження серії V-УР №0250671 від 09 вересня 1963 року його матірю записано «Пірогова Марія Іванівна» (а.с.45), яка згідно довідки Солонянського районного управління юстиції від 27 жовтня 2004 року уклала шлюб з [PERSON] 13 червня 1965 року та змінила своє прізвище з «Пірогова» на «Біля» (а.с.75). Згідно копії спадкової справи №824 (а.с.41-63) з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 11 жовтня 2004 року звернувся [PERSON] (а.с.42), а також [PERSON] (а.с.43) як спадкоємці першої черги діти померлої, а 02 квітня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.63). Оскільки судом було встановлено, що [PERSON] померла 08 липня 2004 року, то до правовідносин щодо спадкування після її смерті повинні застосовуватися норми ЦК України 2003 року, який був введений в дію з 01 січня 2004 року. Так, ст. 1261 цього Кодексу встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а відповідно до ст. 1270 цього ж Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Оскільки позивач є сином померлої [PERSON], то він у відповідності до вимог ЦК України прийняв спадщину після її смерті шляхом подання у встановлений законом строк заяви до нотаріальної контри, що підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с.41-64). Таким чином, посилання представника відповідача в письмових запереченнях на позов стосовно пропуску позивачем строку на прийняття спадщини спростовані матеріалами справи. Крім того, не знайшли свого підтвердження також і підстави для застосування строку позовної давності відповідно до заяви відповідача, оскільки судом було встановлено, що позивач не пропустив строк для прийняття спадщини та протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини 08 липня 2004 року подав відповідну заяву 11 жовтня 2004 року (а.с.42). Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В той же час ст. 1296 цього Кодексу передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Оскільки до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло не нерухоме майно, а лише право на земельну частку (пай), що не є нерухомістю, то у позивача відповідно не виникло обовязку щодо отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, видача якого не обмежена будь-яким строком. В той же час [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва, а постановою від 02 квітня 2015 року йому було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії (а.с.63). Суд зазначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим, якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно з п.17 Перехідних положень ЗК України від 2002 року, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно з п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділ X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України ). Судом було встановлено, що [PERSON] в рівних долях зі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2003 року набула право на земельну частку (пай), яке було посвідчене сертифікатом серії ДП №0254618, що знаходиться в сел. [PERSON] у володінні КСП ім. Мічуріна Солонянського району Дніпропетровської області розміром 7,70 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки паю в натурі (на місцевості), яке належало спадкодавцеві [PERSON] на підставі цього ж сертифікату, виданого Солонянською райдержадміністрацією Дніпропетровської області 18 червня 1997 року та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №0133 (а.с.7,8). На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2003 року [PERSON] та [PERSON] були записані до сертифікату на право на земельну частку (пай), як особи, яким таке право передано в рівних долях, тобто по 1/2 частині (а.с.8). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі зазначеного сертифікату отримала державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 3,5922 га (а.с.10) оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні. Таким чином судом було встановлено, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку в розмірі 1/2 частини від земельного паю в розмірі 7,70 умовних кадастрових гектарів. Проте [PERSON] за життя не оформила своє право на 1/2 частину земельної частки (паю), а сертифікат був замінений на державний акт на імя [PERSON], на підставі чого позивач позбавлений можливості надати нотаріусу правовстановлюючі документи на земельну частку (пай) на імя своєї матері. Під час розгляду справи судом було встановлено що до спадкової маси після смерті [PERSON] увійшла лише 1/2 частина земельної частки (паю), оскільки інша частина була успадкована [PERSON] Також судом було встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] крім [PERSON], також зверталася [PERSON], як дочка померлої (а.с.43). Статтею 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Частиною 3 цієї статті передбачено, що спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Оскільки суду під час розгляду справи не було надано доказів зміни часток спадщини після смерті [PERSON], то суд виходить з їх рівності між позивачем та [PERSON], як спадкоємцями після смерті [PERSON] На підставі наведеного позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права на 1/2 частину земельної частки (паю) площею 7,70 в умовних кадастрових гектарах, підлягає частковому задоволенню, оскільки він як спадкоємець за законом разом з [PERSON] успадкував таке право в рівних долях, тобто по 1/4 частині. На підставі зазначеного, існують правові підстави для часткового задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права лише на 1/4 частину земельної частки (паю) площею 7,7 в умовних кадастрових гектарах, розташованого за адресою: Дніпропетровська область Солонянський район, с. Мала Калинівка в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 08 липня 2004 року та яке належало померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №0254618 від 18 червня 1997 року. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що [PERSON] є також спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], а доказів відмови від прийняття спадщини третьої особою у порядку, встановленому ЦК України позивачем суду не надано. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст.\~214,\~215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст.\~88,\~214,\~215 ЦПК України\~є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди).\~\~ Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: partial