Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з останнього 30 тис. грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійної захворювання. В обґрунтування позовних вимог вказав, що впродовж 1976-2003 рр. працював підземним машиністом гірничовиймальних машин, а 30.05.2003 р. звільнений з роботи у звязку з виявленою невідповідністю працівників виконуваній роботі, внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Зазначає, що неодноразово був змушений лікуватися у лікарні протягом 2001-2003 рр., а згідно довідки МСЕК у 2003 р. йому вперше та безтерміново встановлено 30% втрати професійної працездатності. Стверджує, що внаслідок набуття професійного захворювання зазнав моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, призвели до постійної необхідності доклади зусиль для організації свого життя, періодичного лікування. Сатисфакцію оцінює у 30 тис.грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, пославшись на доводи, що в цілому ідентичні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила, вважає, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України є неналежним відповідачем у справі, оскільки відшкодування моральної шкоди у даному випадку не є страховою виплатою та здійснюється відповідно до положення ЦК та КЗпП. Вислухавши пояснення позивача, представників, з'ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Судом встановлено, що протягом 1976-2003 років позивач працював на шахті №7 "Великомостівська" виробничого об'єднання "Укрзахідвугілля"; шахті №10 "Великомостівська" Західно-Українського виробничого об'єднання по видобутку вугілля (Укрзахвугілля); шахті "Степова" ДП "Львівугілля" у шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданої на його ім'я. Як вбачається з виписок та історій хвороб позивача, за час виконання своїх посадових обов'язків, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, останній був змушений звертатись за отриманням медичної допомоги до медичних закладів (з 07.12.2001 по 17.12.2001 р.; з 11.02.2003 р. по 25.02.2003 р.; з 08.05.2003 р. по 28.05.2003 р.), де йому було встановлено діагноз: хронічний обструктивний бронхіт ІІ ст., дифузний пневмосилікоз, емфіземе легень. 11.09.2003 року було складено акт розслідування професійного захворювання позивача, з якого встановлено, що професійні захворювання виникли в результаті контакту в процесі роботи з вугільно-породним шахтним пилом, підвищеною вологістю, фізичними перенавантаженнями. 01.10.2003 року Львівською обласною МСЕК №3 позивачу вперше та безтерміново встановлено 30% втрати професійної працездатності. Згідно довідки серії 10 ААВ від 15.01.2016 року, у позивача наявна перша група інвалідності, що встановлена безтемірново, та констатованого його непрацездатність та потребу постійного нагляду. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує посиланням на норми ст.21 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» якою на момент заподіяння шкоди гарантувалося таке право. Так згідно п.п. «є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. 01.01.2015 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Відповідно до ч.7 та ч.8 ст.36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (який набрав чинності 01.01.2015 року), страхові виплати складаються із: страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Згідно із правового висновку Верховного Суду України від 11.05.2016 року, починаючи з 1 січня 2016 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Фонду, оскільки дію відповідних норм Закону №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які передбачали обовязок відшкодування потерпілим моральної шкоди за рахунок Фонду, було зупинено, а згодом ці норми було виключено відповідними законами України. Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.03.2017 року №219/5961/16-ц. В силу вимог ч.1 ст.5 «Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», загальнообов'язкове державне соціальне страхування громадян України здійснюється, зокрема, за принципом законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного соціального страхування. З наведених положень законодавства вбачається, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілому від професійного захворювання незалежно від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Враховуючи наведене, суд вважає позов необґрунтованим і таким, що до задоволення не підлягає. Розподіл судових витрат слід здійснити у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed