Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2019 р. звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області з первісним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить збільшити її частку в спільному майні подружжя і визначити її в розмірі 9/10 частин, а частку відповідача [PERSON] в спільному майні подружжя зменшити та визначити її в розмірі 1/10 частини. Поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за нею право власності на 9/10 частин житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташованого по [ADDRESS] ; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташованого по [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що шлюб між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований 03.10.1992 р. відділом ЗАГС м.Рівне, актовий запис № 1451. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В період зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] , а саме 14.05.2010 р. ними було придбано згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.., зареєстрований в реєстрі за № 1800, незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Рішенням Шпанівської сільської ради № 77 від 30.03.2016 р. було присвоєно поштову адресу житловому будинку, який знаходиться в с. Малий Олексин і належить [PERSON] , а саме: [ADDRESS] . Даний будинок був ними завершений будівництвом, 31.03.2016 р. введений в експлуатацію, і 30.05.2016 р. зареєстрований на її ім`я в Державному реєстрі речових прав. Вказує, що згідно з ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.61 СК України житловий будинок загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташований по [ADDRESS] , є їх з відповідачем спільною сумісною власністю. Рішенням Рівненського районного суду від 05.09.2018 р. по справі № 570/2722/18, шлюб між ними було розірвано, стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] в твердій грошовій сумі по 400 грн. щомісячно та малолітнього сина [PERSON] по 850 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини (особи) відповідного віку. Протягом останніх двох років вони з відповідачем разом не проживають, не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Відповідач проживає в квартирі своєї матері в [ADDRESS] , а вона з дітьми проживає в будинку [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу їх діти продовжують проживати з нею. Отримувані нею від відповідача аліменти на утримання їх синів, один з яких є інвалідом дитинства, є незначним, меншим ніж прожитковий мінімум на дитину (особу) відповідного віку. Стягнутих рішенням суду з відповідача аліментів недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх дітей. Старший син [PERSON] є інвалідом дитинства 1 групи, він не розмовляє, не може самостійно їсти та рухатись, не може сам себе обслуговувати, помитись, вдягнутись, у зв`язку з чим вона змушена наймати доглядальницю, оскільки сама працює. У зв`язку з вищевикладеним, позивачка вважає, що рішенням суду її частка повинна бути збільшена при вирішенні питання про поділ спільного подружжя відповідно до ч.3 ст.70 СК України і становити 9/10, а частка відповідача - 1/10. Відповідно до цих часток підлягає поділу і спільне майно подружжя. У травні 2019 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просить поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] : виділити у його приватну власність 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин та визнати за ним право власності на вказане майно; виділити у приватну власність [PERSON] 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин та визнати за [PERSON] право власності на вказане майно. В обґрунтування зустрічного позову вказує, що з 03.10.1992 р. він перебував у шлюбі із відповідачкою [PERSON] . Оскільки подальше спільне подружнє життя у них не склалося, то рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05.09.2018 р. шлюб було розірвано. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06.11.2018 року за номером 144261223, за час перебування з відповідачкою у шлюбі вони набули право спільної сумісної власності на житловий будинок, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 к.в., який знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин. Вказане майно зареєстроване за відповідачкою. Тому у нього виникла необхідність у поділі вказаного майна. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наводить аналіз ст.ст. 57, 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", та вказує, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Припинення шлюбних відносин між подружжям не свідчить про припинення ведення ними спільного господарства, оскільки СК України не передбачає обов`язку подружжя спільно проживати, і проживання за різними адресами не впливає па правовий режим майна, придбаного у шлюбі. У зв`язку із наведеним, вважає, що існують підстави для поділу спільного майна сторін у справі в рівних частках. У відзиві на первісний позов відповідач [PERSON] вказує, що з 3.10.1992 р. він перебував у шлюбі із відповідачкою по справі. Оскільки подальше спільне подружнє життя у них не склалося, то рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05.09.2018 р. шлюб було розірвано. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06.11.2018 року за номером 144261223, за час перебування з відповідачкою у шлюбі вони набули право спільної сумісної власності на житловий будинок, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 к.в., який знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин. Вказане майно на сьогодні одноособово зареєстроване за відповідачкою. Тому є підстави для поділу спільного майна сторін у справі, як бувшого подружжя. Така обставина ним визнається. Поряд з тим, з приводу запропонованого варіанту поділу позивачкою за первісним позовом спільного майна, а саме виключно згаданого житлового будинку шляхом визнання права власності на нього у розмірі 9/10 частини за позивачкою, а в розмірі 1/10 частини за відповідачем заперечує повністю. Вказаний варіант поділу позивачкою у позові запропоновано із врахуванням того, що їх спільні діти, а саме - повнолітній непрацездатний син [PERSON] , [INFO] , та малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. Вважає, що норма закону ч.3 ст. 70 СК України не є категоричною і вона застосовуються виключно судом при наявності певних обставин. Вважає, що існують підстави для поділу спільного майна сторін у справі в рівних частках. Оскільки, при поділі спільного майна подружжя мають враховуватися, крім спеціальних норм СК України та ЦК України, так і загальні норми таких законодавчих актів. Зокрема, мають бути враховані загальні засади цивільного та сімейного законодавства, а саме п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ч. 5 ст. 7 СК України, ч. 6 ст. 7 СК України. Запропонований позивачкою варіант поділу їх спільного будинку суперечить перерахованим нормам загального цивільного та сімейного законодавства. Покликання позивачки на те, що з нею проживають діти і стягнутий з нього розмір аліментів є недостатнім для їх забезпечення, а як наслідок це є підставою для збільшення розміру її частки, суперечить дійсним обставинам справи. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05.09.2018 р. у справі №570/2722/18 розірвано шлюб між ним та позивачкою у справі. Оскільки спільного погодження між ними щодо способів утримання дітей не було, то вказаним рішенням на користь позивачки з нього стягнуто аліменти на утримання дітей у грошових сумах - 400 грн., але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку на повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , [INFO] , та 850 грн., але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішення органу опіки та піклування або суду щодо визначення місця проживання вказаних дітей не приймалося. Беззаперечних доказів позивачкою з приводу того, що діти проживають виключно з нею, суду надано не було. Відсутні докази, що сплачуваний ним розмір аліментів на дітей недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Навпаки, з посвідчення інваліда з дитинства їх сина [PERSON] вбачається, що йому на сьогодні нараховується державна соціальна допомога. При цьому, він сплачує позивачці на його утримання додатково по 400 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Позивачка у розумінні вимог ч. 6 ст. 7 СК України (жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах), має забезпечувати дітям не менший розмір утримання, як і він. Відсутні докази (медичні висновки, епікризи, висновки спеціалістів) з приводу того, що діти на даний час хворіють, або в силу фізичного та духовного розвитку потребують додаткових витрат. Позивачка не позбавлена можливості при виникненні додаткових витрат на дітей звернутися в суд з позовом до нього в порядку передбаченому ст. 185 СК України. Як наслідок, вимоги ч.3 ст. 70 СК України, застосовуються судом у крайніх та виняткових обставинах, за умови наявності на те відповідних законодавчих підстав та не можливості дружиною або чоловіком захистити свої права або права дітей в інший спосіб. З урахуванням наведеного, вважає, що на даний час є підстави для поділу їх майна з позивачкою у справі, однак з розрахунку розміру по 1/2 частини кожному. У задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру частки майна дружини в спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя просить відмовити повністю. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21.02.2019 р. позов залишено без руху. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22.04.2019 р. відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 01.07.2019 р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру частки майна дружини в спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 18.07.2019 р. закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Власик В.Я. позовні вимоги за первісним позовом підтримали та вказують, що після розірвання шлюбу діти залишаються проживати з мамою - позивачкою [PERSON] . Визначений за рішенням суду розмір аліментів є недостатнім для утримання дітей, він навіть менший ніж передбачено законом. Повнолітній син потребує протезування, встановлення імплантів усіх зубів ротової порожнини, орієнтовна вартість якого складає близько 150 000 грн. Пояснюють, що визнають зустрічний позов лише в частині поділу житлового будинку у розмірі 9/10 частини позивачці, 1/10 - відповідачу, при цьому вважаючи, що земельна ділянка не підлягає поділу взагалі, оскільки є особистою приватною власністю позивачки внаслідок її приватизації у 2002 році, про що свідчить Інформаційна довідка, подана відповідачем. Крім того, пояснюють, що, звертаючись до суду з попереднім позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, позивачка просила визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі та стягувати по 5000 грн. на кожну дитину, однак через заперечення відповідача [PERSON] про неможливість сплати аліментів у заявленому розмірі, [PERSON] , не бажаючи перебувати у шлюбі, зменшила позовні вимоги про стягнення аліментів у підготовчому судовому засіданні. Тому вважають, що позивачка [PERSON] на даний час не має правових підстав для звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів чи з позовом про стягнення додаткових витрат, у зв`язку з отриманням відповідачем доходу, розмір якого встановлено рішенням суду про стягнення аліментів, а саме 3000 грн. Існує норма матеріального права ч.3 ст.70 СК України, яка дає можливість позивачці захистити інтереси їх повнолітнього та неповнолітнього синів саме за рахунок спільного майна подружжя, а вже у подальшому вона вирішить як з цим майном розпорядитися. Місячний дохід позивачки складає 7000-8000 грн., з яких вона сплачує 4000-5000 грн. за комунальні послуги, 1600 грн. щомісячно витрачає на масаж для старшого сина, 4500 грн. сплачує за садочок для меншого сина. Крім того, існує заборгованість відповідача по сплаті аліментів. У разі задоволення позову в подальшому старший син буде забезпечений житлом. В судовому засіданні відповідач та його представник адвокат Затинний С.С. просять відмовити у первісному позові та задоволити зустрічний позов. Підтримали відзив на первісний позов. Вважають, що обставини, на які посилається позивачка та її представник не є підставою для застосування ч.3 ст.70 СК України. Підстави позову є надумані. Вказує, що позивачка [PERSON] за первісним позовом фактично має у власності магазин, автомобіль і ще просить стягнути з нього кошти за спірний будинок. Він так само брав участь у догляді та лікуванні повнолітнього сина. Згоден, щоб той проживав разом з ним, однак позивачка це заперечує; чинить перешкоди у користуванні його власністю - спільним будинком, змінила замки. Він проживає окремо у власній квартирі, його місячний дохід складає близько 3000 грн. Пояснює, що аліменти він сплачує, а квитанції про їх сплату подає до відділу виконавчої служби. Вислухавши сторони, та їх представників, допитавши позивачку [PERSON] за її згодою в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 03.10.1992 р. позивачка та відповідач уклали шлюб за актовим записом № 1451. Від даного шлюбу у сторін народилися сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] [PERSON] є інвалідом з дитинства першої групи, якому призначена державна соціальна допомога (а.с.7). Згідно консультативного висновку від 17.07.2019 р. КП «Рівненської Обласної Стоматологічної Поліклініки» РОР [PERSON] рекомендовано видалення всіх наявних коренів. На прохання мами прораховано орієнтовну вартість лікування - клінічний етап лікування становитиме близько 100 тис. грн., медичний етап лікування становитиме близько 50 тис. грн. кошторис проведених маніпуляцій є орієнтовним (а.с.96). Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05.09.2018 р. шлюб між сторонами розірвано; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] в твердій грошовій сумі по 400 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини (особи) відповідного віку, починаючи з 14.06.2018 р.; на сина [PERSON] в твердій грошовій сумі по 850 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.06.2018 р. і до повноліття дитини (а.с.10-12). У період шлюбу, сторонами придбано спільне майно, а саме: відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.2001 р. на ім`я [PERSON] придбаний незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, площею 0,12 га. Рішенням Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області №77 від 30.03.2016 р. присвоєно поштову адресу вказаному житловому будинку, а саме: [ADDRESS] . Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта вказаний будинок був завершений будівництвом, 31.03.2016 р. введений в експлуатацію, а 30.05.2016 р. зареєстровано право приватної власності за позивачкою [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наведені вище обставини визнані та не оспорюються сторонами по справі. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2018 р., підтверджується, що відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії та номер: ІІІ-РВ №032808, виданого 29.10.2002 р., виданого Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, є власницею земельної ділянки площею 0,1227 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключного з цивільного обороту. Також частиною 2 та 3 вказаної статті зазначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року, який набрав чинності 08.02.2011 року, статтю 61 Сімейного кодексу України було доповнено ч.5 наступним змістом: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». В подальшому дана норма була виключена Законом України від 17 травня 2012 року «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності від 13 червня 2012 року. Даним законом режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено, а саме ч.1 ст.57 СК України доповнено п.5, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. 24. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Звертаючись до суду з первісним позовом, позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 9/10 частини вказаного житлового будинку на підставі положень ч. 3 ст.70 СК України. На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя позивачка посилається на те, що спільні діти перебувають на її утриманні, а відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання по сплаті аліментів, розмір яких до того ж є недостатній для утримання дітей, крім того, їх повнолітній син [PERSON] є інвалідом 1 групи і потребує постійного догляду та дороговартісного лікування - протезування усіх зубів. Доводи позивачки про проживання з нею спільних з відповідачем дітей та у зв`язку з цим фактичне несення нею значних витрат на їх утримання та обґрунтування необхідності понесення значних витрат на лікування повнолітнього сина [PERSON] інваліда першої групи в майбутньому, як на підставу відступлення від засад рівності часток подружжя є необґрунтованим, оскільки ч.3 ст.70 СК України передбачена обов`язкова умова застосування, а саме: що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Слід зазначити, що згідно з частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. На думку суду, пояснення позивачки на обґрунтування вказаного позову про встановлення розміру доходу відповідача при вирішенні попереднього іншого спору про стягнення аліментів та визначення їх розміру під час розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів і як наслідок зменшення нею позовних вимог - розміру аліментів з 5000 грн. на кожну дитину щомісячно до 400 грн. на повнолітнього сина [PERSON] , та 850 грн. на неповнолітнього сина [PERSON] , є необґрунтованим, оскільки суд при ухваленні рішення про стягнення аліментів, повинен керуватися інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. Отже, відсутність у батька можливості надавати дитині утримання відповідного розміру не звільняє його від такого обов`язку. Доводи позивачки за первісним позовом про знаходження їх дітей на її утриманні, наявність у відповідача за первісним позовом аліментних зобов`язань, які виконуються ним не в повному обсязі, що також є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя, суд не приймає. З пояснень позивачки та її показань як свідка, наданих в судовому засіданні, вбачається, що у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів, розмір якої позивачкою не доведено. Одночасно відповідачем щомісячно сплачуються аліменти на утримання дітей, які визначені судом, що позивачкою не заперечується. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою за первісним позовом не доведено в суді з наданням належних та допустимих доказів, що розмір аліментів, які вона одержує від відповідача на утримання дітей, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та/або лікування дитини, що унеможливлює застосування ч.3 ст.70 СК України. Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підставу своїх вимог, щодо відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, а саме вищевказаного житлового будинку. При цьому позивачка [PERSON] не позбавлена права щодо звернення до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання синів. Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок набутий сторонами в період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя, який підлягає поділу, що сторонами не заперечується, виділивши кожному із подружжя по 1/2 його частині. Виходячи з положень ст.70 СК України, та проаналізувавши доводи сторін та надані ними докази щодо наявності (відсутності) обставин, які мають значення для вирішення питання відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачкою за первісним позовом її вимог в частині обґрунтування збільшення її частки в спірному будинку до 9/10, та зменшенню частки колишнього чоловіка до 1/10. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про поділ крім житлового будинку, земельної ділянки, то слід зазначити, що на підтвердження права власності на земельну ділянку суду надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2018 р., звідки вбачається, що відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії та номер: ІІІ-РВ №032808, виданого 29.10.2002 р., виданого Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, є власником земельної ділянки площею 0,1227 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Сторонами не заперечується, що на зазначеній земельній ділянці знаходиться спірний житловий будинок. Так само під час надання пояснень в судовому засіданні відповідачем та його представником адвокатом Затинним С.С. не заперечувалася обставина щодо приватизації позивачкою [PERSON] вказаної земельної ділянки, одночасно зазначивши щодо існування правового висновку Верховного Суду України від 21.12.2015 р., що у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. Частина четверта ст. 120 ЗК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин, визначала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі а споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Зміст зазначеної норми закону дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у пункті 18-2 своєї постанови від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), вбачається, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Тобто спірна земельна ділянка є особистою власністю того з подружжя, який зареєстрований титульним власником, оскільки лише з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року законодавством (ч. 5 ст. 61 СК України) визнавалося, що приватизована одним з подружжя земельна ділянка, одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому земельна ділянка площею 0,1227 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка одержана позивачкою [PERSON] із земельного фонду у приватну власність шляхом приватизації, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-РВ №032808 від 29.10.2002 р., що не заперечувалося відповідачем, є її особистою власністю. Відповідно до абз. 2 п. 18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Судом у відповідності до ч.5 ст.12 ЦПК України було роз`яснено, виходячи із суті позовних вимог, про право заявлення клопотань щодо подання доказів та призначення експертизи, однак до суду таких клопотань не заявлено. У зв`язку з цим, оскільки призначення відповідної експертизи у вирішенні вказаного спору за відсутності клопотань обох сторін відповідно ст.105 ЦПК України не є обов`язковим для суду, тому вирішити питання про розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування відповідної частини житлового будинку, суд позбавлений можливості. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved