Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди. На підтвердження позовних вимог посилається на наступне. 01 вересня 2011 року [PERSON], на підставі наказу № 109-к від 01.09.2011 року, була прийнята на роботу до ПАТ „НЗТА" на посаду головного бухгалтера - фінансового директора. З січня 2012 року фінансове становище на підприємстві відповідача почало різко погіршуватись, внаслідок чого керівництво вирішило скорочувати робочі тижні та направляти працівників у неоплачувані відпустки. Також керівництво ПАТ „НЗТА" прийняло рішення про зменшення робочих днів у місяці, шляхом видання наказів про роботу підприємства впродовж місяця. Так, наприкінці січня, за результатами роботи за січень 2012 року керівництвом ПАТ „НЗТА" було прийнято рішення про винесення наказу № 11 від 31.01.2012 року про скорочення робочого часу, що відноситься до зміни істотних умов праці, та про що, відповідно ч.3 ст.32 КЗпП України має бути повідомлено працівників за два місяці. Упродовж наступних кількох місяців відбувалось те саме порушення, коли після закінчення календарного місяця, за результатами роботи виносився наказ, який штучно датувався першим числом місяця, що минув, та скорочував робочий час працівників заводу від половини до 1/3 фактично відпрацьованого часу, чим грубо порушував приписи ч.3 ст.32 КЗпП України. Такими наказами, зокрема, були : - наказ № 11 від 31.01.2012 року; - наказ № 23 від 29.02.2012 року; - наказ № 32 від 30.03.2012 року; - наказ № 59 від 04.05.2012 року; - наказ № 118 від 26.06.2012 року; - наказ №168 від 30.07.2012 року; - наказ № 176а від 01.08.2012 року. Усі вищенаведені накази видавались із істотним порушенням норм трудового законодавства в кінці місяця, який минув, з метою економії грошових коштів зарплатного фонду і з постійним недотриманням двохмісячного часового інтервалу, визначеного законодавцем для ознайомлення працівників із зазначеними наказами. Вищезазначені незаконні дії керівництва призвели до того, що працівники підприємства, зокрема позивач, недоотримали істотну суму грошових коштів, які становлять їх заробітну плату. Також слід зазначити, що, відповідно до вищезгаданих наказів, адміністрацією відповідача по декілька разів змінювались табелі обліку робочого часу, відповідно до наявних грошових коштів зарплатного фонду, що також унеможливлювало створення заборгованості по заробітній платі перед працівниками за реальний, фактичний відпрацьований час. Доказами того, що на відміну від зазначеного в наказах часі відпрацьовувався повний робочий місяць, може слугувати той факт, що структурний підрозділ - бухгалтерія, керівником якої була позивач, був задіяний у підготовці та здачі річного звіту, під час яких працівники та їх керівник не могли не працювати по два тижні на місяць. Крім того, напочатку року проводилась низка перевірок Управлінням Статистики, Пенсійним фондом, проводилась аудиторська перевірка, здавались поточні звіти. Усе вищезазначене вимагає постійної присутності на робочому місті усього штату бухгалтерії разом з керівником, який має право підпису та розпорядження печаткою підприємства. Також, доказом факту знаходження на робочому місці є журнал обліку прибуття та вибуття працівників, який знаходиться на прохідній підприємства, та в якому зазначаються прізвища працівників, час їх приходу на підприємство, дата та особистий підпис. В зазначеному журналі містяться відмітки про прибуття та вибуття з території підприємства усіх працівників бухгалтерії за період січень-липень 2012 року. Також, враховуючи необхідність підпису головного бухгалтера [PERSON] - позивача по справі, при здійсненні певних фінансових та господарських операцій керівництвом видавались накази про оголошення вихідних робочими днями для позивача з подвійною оплатою відпрацьованого часу, такими наказами зокрема були: - наказ №130 від 06.07.2012 року; - наказ № 139 від 06.07.2012 року; - наказ № 171 від 30.07.2012 року. Усі вищезазначені відпрацьовані дні не були оплачені [PERSON] взагалі. В результаті незаконних дій керівництва підприємства відповідача позивачу [PERSON] не було сплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час: - за січень - 8 днів - 1 119,27 грн.; - за лютий - 2 дні 434,13 грн. (з урахуванням лікарняних); - за березень - 6 днів - 923,96 грн.; - за квітень - 6 днів - 835 грн.; - за червень - (з урахуванням коригувань на розрахунок відпустки та лікарняних) 563,09 грн.; - за липень 1 355,67 грн. (з урахуванням подвійної оплати роботи у вихідні дні); - за серпень (з урахуванням коригувань на розрахунок лікарняних) 199,37 грн. Загалом: 5 430,79 грн. (п'ять тисяч чотириста тридцять грн. 79 коп.) Слід зазначити, що [PERSON] була звільнена за скорочення штату, відповідно до Наказів - № 89 від 06.06.2012 р.; - № 91 від 07.06.2012 р.; - № 104 від 14.06.2012 р.; - протоколу № 14 від 01.08.2012 р. Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. На момент звільнення [PERSON] у відповідача існувала заборгованість перед позивачем по нарахованій але не отриманій заробітній платі, відпускним та лікарняним. При звільненні до неї додалась сума вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, усі ці кошти відповідачем не були сплачені у день звільнення позивача. У зв'язку з тим, що з 01.08.2012 року [PERSON] перебувала на лікарняному та у відпустці, останній робочий день працівника був 01.10.1012 року, у який роботодавець мав відповідно до ст.116 КЗпП України провести повний розрахунок з працівником та видати усі належні йому грошові суми, а також належним чином оформлену трудову книжку. 01.10.2012 року [PERSON] була відсутня на роботі з поважних причин, після чого надала на підприємство відповідача заяву з проханням провести з нею остаточний розрахунок та видати їй усі належні документи, тобто виконала усі вимоги трудового законодавства України, що регулюють порушене питання. Натомість керівництво ПАТ „НЗТА", безпідставно почало вимагати від [PERSON] з'явитись на роботу та надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці, починаючи з 01.10.2012 року. На письмові заяви працівника з вимогою припинити порушення чинного законодавства та розрахуватись зі звільненим працівником керівництво ПАТ „НЗТА" відповідало вимогами з'явитись особисто на підприємство та надати якісь пояснення з приводу відсутності на робочому місці. Наприкінці листопада позивачем було отримано лист від відповідача з вимогою з'явитись на засідання профкому, на якому буде вирішуватись питання щодо звільнення позивача у зв'язку з прогулами. 10.12.2012 року, під час засідання профкому, представнику позивача неодноразово ставились запитання з приводу відсутності [PERSON] на робочому місці, які не було підкріплені жодним обґрунтуванням необхідності присутності на роботі звільненого працівника. Після зазначеного засідання, керівництвом відповідача було прийнято рішення про остаточний розрахунок з позивачем по виплаті середньої заробітної плати за весь час затримки видачі трудової книжки та усіх належних працівникові платежів на момент звільнення. Також було видано наказ про звільнення 04 жовтня 2012 року та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Мотиви рішення відповідача щодо остаточного розрахунку та видачі документів позивачу не відомі, причин затримки розрахунку понад 3 місяці позивачеві також не пояснили. Факт розрахунку та дату останнього підтверджується довідкою від 30.05.2013 року № 82/6-119. Позивач повторно звернулась до керівництва ПАТ „НЗТА" з вимогою внести запис до трудової книжки про звільнення від 10.12.2012 року та видачу відповідного наказу. Зазначені документи у зв'язку з простоєм підприємства вдалось отримати лише наприкінці січня 2013 року. Відповідно до чинного законодавства ст.47, 116, 117 КЗпП, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 у редакції від 05.10.2003 п. 4.1 абз.5-7, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, відповідно до зазначених норм законодавства, розрізняються два види санкцій: за затримку розрахунку та за затримку видачі трудової книжки. Виходячи з вищенаведеного, у відповідача виникає зобов'язання перед [PERSON] у розмірі середньої заробітної плати за весь період затримки, у розмірі 5 639,44 (п'ять тисяч шістсот тридцять дев'ять грн. 44 коп.). Також, у зв'язку з порушенням адміністрацією відповідача норм ст.116, 117 КЗпП України, позивач своєчасно не отримала заробітну плату, нею були перенесені істотні моральні страждання, вона втратила нормальні життєві зв'язки, а також їй доводилось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, істотно погіршився стан здоров'я, довелось звертатись за медичною допомогою. Не отримавши вчасно власної заробітної плати, доводилось прикладати додаткових зусиль для пошуку грошей на необхідні медичні препарати. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування морального збитку працівнику здійснюється у випадку, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода, завдана працівникові [PERSON] протиправними діями адміністрації відповідача, оцінюється в 20 000 (двадцять тисяч) грн. За таких обставин звернулась до суду і просить Стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства „Нікопольський завод трубопровідної арматури" (ЄДРПОУ 03326877, ІПН № 033268704079, Свідоцтво №100339379, р/р № 26007374395 в АТ "Райффайзен банк Аваль" м.Київ, зареєстровано: 53200 м.Нікополь, пр.Електрометалургів, буд.300) на її користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 5 639,44 грн., заборгованість по заробітній платі - 5 430,79 грн., моральну шкоду в 20 000,00 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свою позовну заяву та наполягала на її задоволенні. Суду пояснила, що відділ бухгалтерії, де вона працювала, це абсолютно окремий відділ, який працює зовсім не так, як всі інші працівники. В ті дні, які зазначені як неробочі вона працювала, оскільки їй необхідно було здавати звіти, перераховувати та отримувати кошти на підприємство тощо. Їй директором заводу Скрипником було обіцяно, що як тільки з"являться гроші, вони всі отримають компенсацію. Тому вони й не оскаржували накази. У відпустки без утримання були відправлені навіть ті працівники, які заяв на відпустки без утримання не писали. В червні 2012 року вона фактично відпрацювала 22 робочих дні, а оплатили їй лише 17. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі і суду пояснив, що впродовж всієї роботи на даному підприємстві його довірителька регулярно недотримувала заробітну плату в повному обсязі. Працівникам замість повного робочого тижня зараховувались або 3-денний робочий тиждень, або 4-денний робочий тиждень. Порушення трудового законодавства призвели до виникнення заборгованості по заробітній платі. Розрахунок заборгованості надано в позові. Крім того, його довірительку було звільнено за скороченням штату. Відповідно, власник підприємства мав виплатити їй всі заборгованості та віддати трудову книжку. Однак, замість 01.10.2012 року його довірителька все це отримала лише 10.12.2012 року, тобто через 2 місяці і 10 днів. Через це отримала й моральну шкоду, яку оцінила в 20 000 грн. Накази під підпис ніколи й нікому не надавались. Тому напевне стверджувати про те, що його довірителька була ознайомлена з наказами, не може. Уточнив, що фактично його довірителька була звільнена з роботи 04.10.2012 року. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, згідно наданих ним заперечень, в який посилався на наступне. З громадянкою [PERSON] було прове\-дено повний розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі ще у 2012 році при звільненні її з посади головного бухгалтера. Стверджують, що станом на 25.12.2013 року за даними бухгалтерського обліку заборгованість по виплаті заробітній платі перед гр.[PERSON] відсутня. Обґрунтовуючи власну позицію щодо заявлених позовних вимог щодо ві\-дшкодування на її користь моральної шкоди, громадянка [PERSON] за\-значає, що у зв'язку із порушенням адміністрацією відповідача норм ст.116, 117 КЗпП України, вона своєчасно не отримувала заробітну плату та нею були перенесені істотні моральні страждання: вона втратила нормальні життєві зв'язки, а також їй доводилось докладати додаткових зусиль для пошуку грошей та необхідні медичні витрати. Проаналізувавши зазначені доводи позивача, а також документи, які були надані [PERSON] до суду у якості додатків до цивільного позову, звертають увагу суду на наступне. Відповідно до вимог статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом мора\-льної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'яз\-ків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Верховний Суд України своєю постановою № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" надав роз'яснення з приводу вирішення проблемних питань, що виникають під час розгляду судами справ про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, зокрема, в п.4 зазначеної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її за\-подіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до вимог статті 57 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують ви\-моги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирі\-шення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних в якості свідків, показань свідків, письмових доказів, ре\-чових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з вимогами ч.3 ст.10, ст.60 Цивільно-процесуального коде\-ксу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обста\-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухва\-лення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак, звертають увагу суду на те, що [PERSON] в підтвердження факту спричинення їй моральної шкоди не надала до цивільного позову жодного доказу, який би підтвердив зазначені обставини. Посилання позивача в обгрунтування заявлених позовних вимог щодо від\-шкодування моральної шкоди на обставини, зазначені в цивільному позові, на їх погляд, не можливо розцінювати належними доказами в розу\-мінні ч.1 ст.58 ЦПК України. Крім того, звертають увагу суду на те, що позивачем у своєму цивільному по\-зові взагалі не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір спричиненої йому моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн. Однак, пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що ро\-змір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залеж\-но від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних то\-що), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість виму\-шених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниженню престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення по\-переднього стану. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справе\-дливості. Отже, на їх думку, розмір позовних вимог щодо відшкодування мо\-ральної шкоди не може бути надмірним та має кореспондувати глибинні та сильні страждання, які мав потерпілий у зв'язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди. При цьому наголошують на тому, що [PERSON] в своєму позові просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за затримку проведення з нею розрахунку при звільненні у розмірі 5 430,79грн. Вважають, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині, на їх погляд, є безпідставними та недоречними, оскільки з по\-зивачем у зв'язку із затримкою видачі їй трудової книжки бухгалтерією підп\-риємства було проведено остаточний розрахунок станом на 10.12.2012 року, на дату отримання нею трудової книжки, відповідно до наказу по підприємству за № 155-к-а від 10.12.2012 року. При цьому сама позивач в якості додатків до цивільного позову надала до суду копію зазначеного наказу ПАТ „Нікопольський завод трубопровідної арматури", а також копію документів, що підтверджують факт отримання повноважним представником позивача трудової книжки саме 10.12.2012 року. У зв 'язку з цим їх підприємству взагалі є незрозумілим позиція позивача з цього приводу. ПАТ „Нікопольський завод трубопровідної арматури" зазначає і зазначені обставини не можуть бути спростовані позивачем, що фактично повноважним представником позивача 13.12.2012 року в бухга\-лтерії підприємства було отримано готівкові кошти в розмірі 6 926,69 грн. як компенсацію за затримку проведення з нею розрахунку при звільненні та затримкою видачі трудової книжки. Крім того, звертають увагу суду на те, що позивачкою для обгрунтування заявлених позовних вимог до цивільного позову було надано ксерокопії документів, що, на її думку, є журналом обліку робочого ча\-су, який начебто знаходився на прохідній підприємства та в якому начебто здій\-снювалося у встановленому порядку фіксування факту перебування працівників підприємства на своїх робочих місцях для виконання покладених на них обов 'язків. Однак, фактично ксерокопії докумен\-тів, які були надані позивачем в обгрунтування заявлених позовних вимог, не можливо взагалі чітко визначити, що ці документи є саме журналом обліку робочого часу, адже жодна із ксерокопій зазначених документів, які були на\-дані позивачем, взагалі не містить дану інформацію. Крім того, їх підприємству взагалі незрозуміло, саме за яких обста\-вин та в який спосіб було отримано копії наданих до суду документів, і що во\-ни є саме журналом обліку робочого часу, а не іншим документом. Вважають, що єдиним первинним документом з обліку відпрацьованого часу працівників на підприємстві є табель обліку робочого часу, порядок ведення якого закріп\-лено саме на законодавчому рівні, зокрема положеннями наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 „Про затвердження типових форм пер\-винної облікової документації зі статистики праці". У табелі обліку використання робочого часу робиться відмітка про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години. Тому просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог громадянці [PERSON] повністю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01.09.2011 року по 10.12.2012 року (а.с.9-11). В своєму позові позивачка стверджує, що в табелях обліку робочого часу, копії яких позивачка надала до суду в якості доказів (а.с.12-23), вказані не всі робочі дні, в які вона працювала на заводі. Однак, доказів того факту, що в наданих табелях обліку робочого часу зафіксовані не всі виходи на роботу позивачки, нею до суду не надано. Крім того, позивачка в позовній заяві зазначала, що доказом факту знаходження її на робочому місці в дні, які не зазначені в табелях обліку робочого часу, є журнал обліку прибуття та вибуття з території підприємства. Однак, даний журнал, який так і не було надано до суду, не є документом обліку робочого часу. Крім того, первинним документом з обліку відпрацьованого часу є табель обліку робочого часу. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 „Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці". У табелі обліку використання робочого часу робиться відмітка про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години. Табелі обліку робочого часу, ксерокопії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають оригіналам. В судовому засіданні також була допитана в якості свідка [PERSON], яка пояснила, що на підприємстві вона працювала з 1995 року по вересень 2012 року. 10 років відпрацювала начальником відділу збуту. Останні 4 роки - першим заступником директора НЗТА. В них на підприємстві склалась серйозна ситуація з-за відсутності грошей. З 2010 року по 2012 рік було скорочення штату, відпустки без утримання тощо. В 2012 році було так, що фактично вони працювали цілий тиждень, а по факту платили, як за скорочений тиждень. Однак, людям надавали можливість цей час відгуляти. Тому, хто хотів - оскаржував дії керівництва, хто не хотів - не оскаржував. Інформації стосовно скасованих наказів немає. В січні 2012 року всі структурні підрозділи писали заяви про скорочений робочий тиждень, а працювали повний тиждень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що його остання посада на заводі - директор по виробництву. Фінансове становище заводу було вкрай важке - відсутність замовлень, брак коштів. Вище керівництво свої плани їм не доводило. На заводі були скорочені тижні, умисно не виплачувалась заробітна плата. Люди ходили на роботу 24 дні, а заробітну плату отримували як за 12 робочих днів. Накази про скорочення робочих тижнів до працівників заводу не доводились. Люди писали скарги в прокуратуру. Він теж писав скаргу, але потім забрав, бо його впевнили це зробити. Працівників заводу заставляли писати заяви на безоплатну відпустку. На сьогоднішній день в нього заборгованості по заробітній платі немає. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили, що відповідач заборгував позивачці грошові кошти в сумі 5 430, 79 грн. Суд також вважає необґрунтованими й доводи позивача про затримку розрахунку при звільненні, оскільки позивачем надано до суду довідку № 82/6-119 від 30.05.2013 року, в якій вказано, що розрахункові кошти було видано через касу підприємства 13.12.2012 року (а.с.41), а дата звільнення в трудовій книжці зазначена 10.12.2012 року (а.с.11). За таких обставин суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed