Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. В травні 2020 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , без надання йому окремого житлового приміщення. Аргументує свої вимоги тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 09 квітня 2019 року почав проживати у вказаній квартирі, за усною домовленістю, в зв"язку з тим, що він зобов"язався здійснити ремонт її квартири. На даний час відповідач продовжує користуватися її квартирою без будь-яких правових підстав та не дає їй доступу до спірної квартири, чим створює проблеми та перешкоди для реалізації її конституційних прав, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 20.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду на 09 год. 00 хв. 16 червня 2020 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.06.2020 року розгляд справи відкладено до 14 год. 06 липня 2020 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.07.2020 року розгляд справи відкладено до 11 год. 00 хв. 22 липня 2020 року. ІІІ. Позиції сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, що після подачі позову вона звернулася до працівників поліції та в їх присутності відкрила квартиру та звільнила її від речей, які належать [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце слухання справи належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 2013 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10291181 від 04.10.2013, [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.09.2019 року, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за № 42019271210000162 про кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.185 КК України, за заявою [PERSON] про те, що найнятий потерпілою для проведення ремонтних робіт в будинку [PERSON] 08.05.2019 року таємно викрав у останньої платіжну картку АТ КБ «ПриватБанк» та пенсійне посвідчення на її ім.»я, після чого без її відома та дозволу зняв з її карткового рахунку грошові кошти в сумі 1950 грн. Крім того [PERSON] привласнив належні потерпілій два велосипеда, ключі, балон газовий, ряд будівельних матеріалів, самовільно зайняв житло [PERSON] за адресою: : [ADDRESS] , в яке був допущений для ремонтних робіт, куди по даний час не допускає власницю житла(а.с.23) Відповідно до листа Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 15.07.2019 року на ім`я [PERSON] за її зверненням від 22.06.2019 року, при неодноразовому відвідуванні квартири за місцем реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , останній був відсутній(а.с.26) Відповідно до копії протоколу огляду місця події від 16.06.2020 року слідчий Прилуцького ВП ГУНП Філозоп А.Ю. з дозволу власника квартири [PERSON] здійснив огляд квартири за адресою: [ADDRESS] . V . Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім`ї власника, за усною домовленістю з позивачем, йому надано дозвіл на проживання у спірній квартирі строком на три місяці на час проведення ремонтних робіт. Факт користування відповідачем квартирою і не надання доступу до квартири, створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном. Відповідач фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення його права користування спірною квартирою не буде для нього обтяжливим. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів на спростування доводів позивача не надано. В зв"язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved