Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, стягнення аліментів на дитину, визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначив, що його дочка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] померла. Відповідач ще до смерті своєї дружини почав уживати наркотичні засоби та неодноразово перебував на лікуванні у медичних закладах наркологічного профілю, про матеріальне забезпечення сім`ї не дбав, від участі у вихованні дитини ухилявся, з огляду на що з січня 2015 року дитина проживає з позивачем та його дружиною, вихованням дитини займаються виключно вони. Зазначає, що з вересня 2016 року онук навчається в Одеському ліцеї «Гармонія», з січня 2015 року по даний час позивач забезпечує усі необхідні умови для нормального розвитку дитини, натомість відповідач жодним чином участі у вихованні дитини не бере, матеріально дитину не забезпечує, не відвідує дитину ані у навчальних закладах, ані за місцем її проживання, не підтримує контакт з дитиною. Позивач указує, що він відповідає всім вимогам, які встановлені законодавством, для здійснення обов`язків опікуна, проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності йому та його дружині. Квартира є двокімнатною, одна з кімнат виділена для онука, окрім того зазначив, що має на праві власності ще одну квартиру, отримує постійний дохід у виді пенсії за віком, стан його здоров`я та здоров`я його дружини є задовільним, він має повну цивільну дієздатність, не був позбавленим батьківських прав, його інтереси не суперечать інтересам онука. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, відповідно до ст. 164 СК України, позивач вважає, що наявні підстави для позбавлення його батьківських прав, встановлення над дитиною опіки з призначенням позивача її опікуном, визначення місця проживання дитини за місцем проживання позивача та стягнення аліментів на дитину у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2021 року матеріали позовної заяви направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу його зареєстрованого місця проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Від представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, до суду надійшла заява про розгляд справи без особистої участі представника у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання. Оскільки відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав, а також ураховуючи, що позивач не заперечував щодо заочного розгляду справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 09 квітня 1977 року (а. с. 15). 02 вересня 2006 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб, актовий запис № 790, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02 вересня 2006 року. У зв`язку з реєстрацією шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а. с. 16). У шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 грудня 2009 року (а. с. 14). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 462 (а. с. 17). Із довідки № 16 від 29.02.2016 Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-Садок» № 103 Одеської міської ради Одеської області слідує, що [PERSON] , 2009 року народження, відвідував Одеський ДНЗ № 103 з січня 2015 року, вихованням дитини займаються дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] , оплату за харчування проводять також бабуся та дідусь (а. с. 18). Згідно з характеристикою учня 5-В класу Одеського ліцею «Гармонія» Одеської міської ради Одеської області [PERSON] , вихованням останнього займається дідусь [PERSON] , який постійно підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться шкільним життям онука, з розумінням ставиться до рекомендацій вчителя, завжди готовий прийти на допомогу, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Станом на вересень 2020 року батько [PERSON] школу жодного разу не відвідував (а. с. 19). Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Дитяча міська поліклініка № 6» Одеської міської ради № 01-03/703 від 01.10.2020 дитина [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Декларація на медичне обслуговування підписана дідусем [PERSON] . З січня 2015 року догляд за дитиною здійснюють бабуся та дідусь з боку матері, поліклініку дитина відвідує в супроводі дідуся [PERSON] . Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В абзаці четвертому статті 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. 12 цього Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною восьмою статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України" (заява № 2091/13), та в п. 100 рішення від 16 липня 2015 року "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ наголосив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Стаття 51 Конституції України та статті 151, 180 СК України встановлюють для батьків обов`язок виховувати та утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в п. 16 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 4 та 5 ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Київською районною адміністрацією Одеської міської ради як органом опіки і піклування було складено висновок № 2918/01-11 від 25 січня 2021 року, яким визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , та призначити [PERSON] опікуном дитини. Даним висновком було встановлено, що [PERSON] участі у вихованні дитини не бере, матеріально її не утримує, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Станом на вересень 2020 року батько школу, де навчається дитина, жодного разу не відвідував. Дитина проживає з дідусем та бабусею, умови проживання добрі. Останні забезпечують онука всім необхідним, для проживання дитини виділено окрему кімнату. Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї/особи [PERSON] здатний виконувати обов`язки опікуна. При складенні вищевказаного висновку було заслухано думку малолітнього [PERSON] , який надав письмові пояснення, у яких зазначив, що не заперечує щодо позбавлення батьківських прав його батька відносно нього та надав згоду на призначення його дідуся - [PERSON] його опікуном. Вказав, що любить дідуся і бабусю та бажає проживати з ними. Зазначив, що з батьком не спілкується. Отже, своїми свідомими діями відповідач тривалий час порушує права дитини на отримання від батька належного виховання, спілкування, уваги, турботи та матеріального забезпечення. Зазначені факти, враховуючи поведінку батька, суд розцінює як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За результатами оцінки доказів суд доходить висновку, що відповідачем допущено невиконання обов`язків з утримання та виховання своєї дитини протягом тривалого часу та байдуже ставлення до неї. У судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних причин, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку батька по відношенню до дитини, тому суд доходить висновку, що змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо, інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення його батьківських прав, будуть недостатніми. За таких обставин суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, у зв`язку з чим позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України (стаття 243 СК України). Відповідно до статті 1 Закону України від 13 січня 2005 року № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства», діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в зоні проведення антитерористичної операції, та безпритульні діти. Опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа (частини 1 статті 244 СК України). Стаття 55 ЦК України передбачає, що опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Згідно зі ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування (ч. 3 ст. 60 ЦК України). Частиною 4 статті 63 ЦК України передбачено, що опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Як слідує з матеріалів справи, при ухваленні рішення щодо позбавлення батьківських прав дитина [PERSON] залишається без батьківського піклування. [PERSON] є дідусем [PERSON] , який проживає разом з ним, який здійснює належний догляд, піклування, лікування, забезпечує належні умови проживання свого онука, за станом здоров`я, з урахуванням особистих стосунків між ними, може виконувати обов`язки опікуна. Крім того, відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачем, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини за місцем проживання позивача, як його опікуна, підлягають задоволенню, такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17, за змістом якої, враховуючи положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України дід/баба також мають право на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання свого онука. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до приписів частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК україни визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріальним становищем відповідач не може сплачувати аліменти на утримання дитини, в розмірі, заявленому позивачем, суду не надано. Також суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. З огляду на вищевикладене, з урахуванням обставин, які перелічені в ст. 182 СК України, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача про стягнення аліментів задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 лютого 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] по сплаті судового збору, слід стягнути з відповідача. Разом з тим, беручи до уваги, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за указану вимогу.

Outcome: approved