Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

08.04.2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до територіальної громади Зміївської міської ради Харківської області про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку площею 0,10 га., з кадастровим номером [NUMBER] , розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що відноситься до категорії земель: землі житлової та громадської забудови, яка належала померлій на підставі рішення виконкому Зміївської міської Ради №317 від 29.11.1994 року «Про виділення земельної ділянки для будівництва жилого будинку», згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 360. В обґрунтування позову зазначено, що мати позивача була власником зазначеної земельної ділянки на праві довічного успадковуваного володіння, однак, такий вид права власності чинним Земельним кодексом не передбачений у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясової Т.В., від 26 березня 2019 року [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку. Враховуючи, що вона позбавлена можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини, що відкрилась після смерті матері, просила позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання. 11 травня 2019 року вирішено питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21 травня 2019 року. Позивач [PERSON] , звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Зміївський міський голова Кучков П., подав заяву про розгляд справи за відсутністю представника територіальної громади в особі Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області, визнання позову та відсутність заперечень проти його задоволення. Належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. За наявності поданих ними заяв про судовий розгляд справи за їх відсутності, неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши письмові докази оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право на спадщину у виді права власності в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] матері позивача - [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,10 га., розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що відноситься до категорії земель: землі житлової та громадської забудови, яка належала померлій на підставі рішення виконкому Зміївської міської Ради № 317 від 29.11.1994 року «Про виділення земельної ділянки для будівництва жилого будинку», згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 360. З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 06 жовтня 1989 року, про що зроблено актовий запис №2865. Після реєстрації шлюбу [PERSON] , присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.15) Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . (а.с.14) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . (а.с.18) Згідно довідки про останнє місце проживання померлої, [PERSON] на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] , з померлою на день її смерті була зареєстрована донька - [PERSON] (а.с.19) 23 грудня 2006 року [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті матері - [PERSON] , у виді недобудованого житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] з урахуванням часток майна від яких відмовились чоловік та донька померлої [PERSON] , [PERSON] (а.с.20) Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Чернолясової Т.В., №287/02-31 від 26 березня 2019 року відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно - земельну ділянку, що залишилося після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що у чинному Земельному кодексі України від 25 жовтня 2001 року, який набув чинності з 1 січня 2002 року, право довічного успадкування землеволодіння не передбачено. (а. с. 25). Спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , належала земельна ділянка площею 0,10 га, з кадастровим номером [NUMBER] , розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що відноситься до категорії земель: землі житлової та громадської забудови, на підставі рішення виконкому Зміївської міської Ради № 317 від 29.11.1994 року «Про виділення земельної ділянки для будівництва жилого будинку», згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 360. (а.с.16-17) Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідністю зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідністю зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, [PERSON] , надала докази того, що відповідно до положень статті 1217 ЦК України та статті 1223 ЦК України, вона є спадкоємцем, після померлої матері. Вона єдина зі спадкоємців, що звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадкове майно, а саме будинок, що належав [PERSON] Однак, не може в передбаченому законом порядку оформити свої спадкові права на земельну ділянку в зв`язку з тим, що у чинному Земельному кодексі України від 25 жовтня 2001 року, який набув чинності з 1 січня 2002 року, право довічного успадкування землеволодіння не передбачено. Щодо підстав відмови нотаріуса у реалізації [PERSON] , її права на спадок, саме з визначених вище підстав, суд дійшов наступного. Так, нотаріусом зазначено, що [PERSON] було надано державний акт про право довічного успадковуваного володіння землею, який видано Зміївською міською радою народних депутатів на ім`я спадкодавці [PERSON] Право довічного успадковуваного володіння землею було введено Земельним Кодексом Української РСР від 18.12.1990 року. Таке право законодавчо визнавалось у період з 15.03.1991 року по 13.03.1992 року. Відповідно до ст. 6 Земельного Кодексу Української РСР 1990 року у довічне успадковувань володіння земля надавалась громадянам Української РСР для: - ведення селянського ( фермерського) господарства; - ведення особистого підсобного господарства; - будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; - садівництва; дачного і гаражного будівництва; - традиційних народних промислів; - у разі одержання у спадщину житлового будинку або його придбання. Після запровадження права колективної та приватної власності на землю у 1992 році, у Земельному Кодексі України в новій редакції від 13.03.1992 року право довічного успадковуваного землеволодіння передбачено не було. Згідно ст. 6 Земельного Кодексу Української РСР 1992 року громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для: - ведення селянського ( фермерського) господарства; - ведення особистого підсобного господарства; - будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); - садівництва; дачного і гаражного будівництва. Земельні ділянки для ведення селянського ( фермерського) господарства та особистого підсобного господарства могли також надаватись у постійне користування. Таким чином, з 13.03.1992 року надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване землеволодіння було припинено, проте ті особи, які набули таке право, це право до вказаної дати, зберігають право довічного успадковуваного землеволодіння до того моменту, доки вони за власним бажанням не переоформлять земельну ділянку на одному із прав, передбачених чинним земельним законодавством. Зокрема, у п. 8постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного Кодексу України. У чинному Земельному Кодексі України від 25.10.2001 року, який набув чинності з 01.01.2002 року, право довічного успадковуваного землеволодіння також не передбачено. Нотаріусом, крім того, зазначено, що у чинному земельному законодавстві України не передбачено можливості переходу права довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право у період з 15.03.1991 року по 13.03.1992 року. Водночас зазначено, що це не позбавляє спадкоємців можливості звернутись до суду. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов`язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним Кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею, а постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію Земельного Кодексу Української РСР від 18.12.1990 року ( в редакції від 13.03.1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття "користування землею" у Земельному Кодексі Української РСР від 18.121990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання, інше, та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Земельний Кодекс України в редакції від 13.03.1992 року, закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Відповідно до п. 8Постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного Кодексу України. Згідно з пунктом 6постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного Кодексу Української РСР, повинні до 15.03.1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно зПостановою Верховної Ради України від 17.02.2004 року № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України та пункту 6 постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 року № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначив, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01.01.2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч. 2 ст. 14, ч. 2 ст. 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Неврегульованість питання щодо переважного права постійного землекористувача на придбання земельної ділянки у власність породжує проблеми, пов`язані з вибором способу переоформлення права на землю, відшкодуванням вартості проведених землекористувачем поліпшень за час користування землею тощо. Отже, порядок переоформлення права користування земельною ділянкою має бути врегульований у чинному Кодексі або інших законах шляхом визначення об`єктів, суб`єктів та основних стадій набуття прав на земельні ділянки. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов`язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що держава врегулювала питання постійного землекористування шляхом передачі земельних ділянок у приватну власність громадян. Тому громадяни набули права приватної власності щодо зазначених земельних ділянок на підставі наведених положень Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, Декрету, зазначених указів Президента України за рішеннями відповідних місцевих рад та районних державних адміністрацій. Визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Закони, інші нормативно-правові акти, які визначають порядок реалізації встановлених Конституцією України та міжнародними договорами прав і свобод людини і громадянина, в тому числі, порядок набуття права власності, не повинні звужувати, заперечувати чи в будь-який інший спосіб обмежувати ці права і свободи. Порядок безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок державної та комунальної власності не повинен встановлювати обмеження щодо виникнення цього права у громадян. Таким чином, Конституційний Суд України у своєму рішенні констатував факт набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки надані їм на праві постійного користування, у тому числі на земельні ділянки набуті на підставі права довічного успадковуваного володіння. При цьому, слід зазначити, що право довічного успадковуваного володіння, на відміну від інших прав постійного користування земельними ділянками, за своєю суттю, внаслідок наявності такої ознаки як успадковуваність, є одним із похідних титулів інститут права власності. У свою чергу необхідно зауважити, що внаслідок спірності правового статусу земельних ділянок, наданих громадянам на праві довічного успадковуваного володіння, на чому наголошує і Конституційний Суд України у своєму рішенні, склалася певна правова невизначеність, яка ускладнила розуміння громадянами дійсного правового статусу земельних ділянок, наданих їм на праві користування. У зв`язку з цим слід звернути увагу на наступне. Так, норма не може вважатися законом у розумінні положень п. 2 ст. 10 Конвенції, якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб громадянин міг регулювати свої дії; він має бути здатен, якщо це необхідно, за допомогою відповідної консультації передбачати в розумній за тих чи інших обставин мірі наслідки, до яких може призвести та чи інша дія. Отже, обмеження певного права, навіть у разі, коли воно відбувається відповідно до національного законодавства, може бути визнане неправомірним, якщо підстави обмеження викладені в законі таким чином, що це позбавляє особу можливості прогнозувати свою поведінку та передбачати її наслідки. Саме у викладеному і полягає суть принципу правової визначеності, своє бачення якої також навів Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року, де вказується, що «із конституційних принципів рівності й справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці й неминуче призводить до свавілля» (абз. 2 підп. 5.4 п. 5 мотивувальної частини). Визначеність правового регулювання має на меті запобігти будь-якому прояву свавілля щодо особи. Отже, визначеність норми права як невід`ємна її властивість покликана сприяти тому, щоб особа завжди мала змогу спрямовувати свою поведінку в такий спосіб, який відповідає вимогам норми на час учинення дії. Отже, констатована Конституційном Судом України спірність правового статусу земельних ділянок наданих на праві довічного успадковуваного володіння свідчить про порушення принципу правової визначеності і як наслідок самих цивільних прав громадян, що у свою чергу у випадку їх заперечення неминуче призводить до правових порушень і сваволі. Аналізуючи наведене вище, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову [PERSON] , оскільки таке рішення відповідає засадам розумності, справедливості та законності. Враховуючи, що позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, викладених в обґрунтування позову, а відповідач визнав позов у повному обсязі, у справі є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Сторонами вирішено питання щодо розподілу судових витрат у добровільному порядку, тому з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved