Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики від 28.04.2018 №26.04.2018-100004429, укладений між [PERSON] та ТзОВ "Споживчий Центр". В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між нею та відповідачем було укладено договір про надання їй кредитних коштів, відповідно до якого нею було отримано позику. Вказала, що вважає вказаний договір недійсним, оскільки відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, яка на думку позивача, не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Зазначає, що нею не було підписано даний договір. Вважає, що кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача. Також вважає, що відповідачем не було письмово повідомлено всю необхідну інформацію щодо умов договору Зазначила, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Вказує, що відповідачем було її введено в оману відносно істотних умов договору, зокрема відносно відсоткової ставки за користування кредитом. Також вказує, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Просить визнати недійсним договір позики від 28.04.2018 №26.04.2018-100004429, укладений між [PERSON] та ТзОВ "Споживчий Центр". Представник відповідача ТзОВ "Споживчий центр" звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який прийнятий до спільного розгляду з первісним, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ "Споживчий Центр" заборгованість та штраф за кредитним договором від 28.04.2018 №26.04.2018-100004429 в розмірі 8000 грн. та 2270 грн. сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.04.2018 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №№26.04.2018-100004429, відповідно до п.1.1 якого за цим договором кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Відповідно до п.1.4 договору кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 5000 грн. на 7 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 04.05.2018 та проценти за користування кредитом у розмірі 700 грн. 28.04.2018 позивач видав відповідачу кредит у розмірі 5000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером №2014 від 28.04.2018, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. В подальшому 08.06.2018 позичальник, відповідно до п.5.4, п.7.1 вказаного договору сплатив 200 грн. штрафу за неналежне виконання грошового зобов`язання. Більше позичальник ніяких грошових коштів за договором не сплачував. До теперішнього часу відповідач не сплатив позивачу заборгованість. З огляду на вищевикладене просив позовні вимоги задоволити. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] подав відзив на первісну позовну заяву, вказав, що [PERSON] не укладала з ТзОВ "Споживчий Центр" кредитних договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, а даний договір було укладено у письмовій формі у відділенні ТОВ "Споживчий центр", позивач сама підтвердила, що їй надана інформація зазначена в ч.2 ст.12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та надана вся необхідна інформація у обсязі та формі встановлених ЗУ "Про споживче кредитування" про, що свідчить її підпис на останній сторінці оспорюваного договору. Позивачем не вказано жодної із підстав для визначення кредитного договору недійсним або нікчемним, договір укладений на строк до 1 місяця, тому не є договором споживчого кредитування відповідно до п.1 ч.2 ст.3 ЗУ "Про споживче кредитування". Волевиявлення позивача було вільним, договір відповідав її внутрішній волі, що вона сам підтвердила при укладенні договору. Зазначено, що помилка позичальника щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. В договорі наявні всі умови, які повністю відповідають чинному законодавству. Позивач за первісним позовом [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вказала, що ТзОВ "Споживчий центр" не надано пояснення щодо суми заборгованості за кредитним договором у сумі 5000 грн. Вказала, що заявлена до стягнення сума не грунтується на умовах кредитного договору і наданому же позивачем розрахунку, а тому і не підлягає стягненню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей конкретний позов не може бути задоволений, оскільки він є необгрунтованим, а позовні вимоги не доведені. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] подав відповідь на відзив [PERSON] за зустрічним позовом, вказав, що даний договір було укладено у письмовій формі у відділенні ТзОВ "Споживчий центр", позивач сама підтвердила, що їй надана інформація, зазначена в ч.2 ст.12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", та надана вся необхідна інформація у обсязі та формі встановлених ЗУ "Про споживче кредитування" про, що свідчить її підпис на останній сторінці оспорюваного договору. Позивачем не вказано жодної із підстав для визначення кредитного договору недійсним або нікчемним, договір укладений на строк до 1 місяця, тому не є договором споживчого кредитування відповідно до п.1 ч.2 ст.3 ЗУ "Про споживче кредитування". Волевиявлення позивача було вільним, договір відповідав її внутрішній волі, що вона сам підтвердила при укладенні договору. Зазначили, що помилка позичальника щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. В договорі наявні всі умови, які повністю відповідають чинному законодавству. У судове засідання позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, просила первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного відмовити. Представник відповідача за первісним позовом, представник позивача за зустрічним позовом ТзОВ "Споживчий центр" у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив відмовити в задоволенні первісного позову та позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 28.04.2018 укладено кредитний договір №26.04.2018-100004429, відповідно до якого [PERSON] отримала від ТзОВ "Споживчий центр" кредит у розмірі 5000 грн. з кінцевим терміном повернення кредиту до 04.05.2018 на строк 7 календарних днів та проценти за користування кредитом у розмірі 700 грн. Кредитний договір підписаний [PERSON] (а.с. 47-48) ТзОВ "Споживчий центр " свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому кредитним договором №26.04.2018-100004429 від 28.04.20218 року (а.с.49). Однак, [PERSON] не надала своєчасно позивачеві грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, сплатила штраф в розмірі 200 грн. за неналежне виконання грошового зобов`язання (а.с.50). Згідно розрахунку заборгованості та штрафу за прострочення повернення кредиту та процентів за користування кредитом (а.с.46) до стягнення з [PERSON] належить 8000 грн., з них: заборгованість за користування кредитом - 5700 грн., штраф, про стягнення якого заявляються позовні вимоги - 2300 грн. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 4 ст.203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст.208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі. Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно ст.525, ст.526, ст.530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. Згідно з ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Судом встановлено, що згідно з п.1.3 договору кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. На виконання даного договору ТзОВ "Споживчий центр" надано грошові кошти відповідачеві у розмірі, передбаченому у кредитному договорі, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, суд критично ставиться до покликань [PERSON] на неукладеність правочину у зв`язку із недосягнення згоди по всіх істотних умовах, передбачених Законом України "Про споживче кредитування", оскільки в силу дії пункту 1 укладеного між сторонами кредитного договору, він не є споживчим, а, відтак, виниклі на його підставі правовідносини не регулюється нормами Закону України «Про споживче кредитування». Суд також критично оцінює доводи позивача за первісним позовом про укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи та те, що договір [PERSON] не підписувала, адже матеріали справи містять докази укладення кредитного договору у звичайній паперовій формі та власноручно підписано позивачем. Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. В силу ст.15 та ст.16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З наведеного, позивачем за первісним позовом, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину, тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. З огляду на те, що [PERSON] прострочила погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконує взятих за договором зобов`язань, суд дійшов висновку про підставність заявлених ТзОВ "Споживчий центр" вимог у обсязі заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] підлягають стягненню на користь ТзОВ "Споживчий центр" понесені ним та документально підтверджені судові витрати у справі у розмірі 2270 грн. (а.с.52), крім цього, оскільки у первісному позові суд відмовляє, тому до стягнення з [PERSON] підлягає до стягнення в дохід держави 908 грн. судового збору.

Outcome: approved