Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому посилається на те, що з 13 березня 2013 року працювала головним бухгалтером за сумісництвом ТОВ ВО "Ремтехсервіс". 20 червня 2013 року звільнена за власним бажанням. При звільненні відповідач не провів з нею розрахунок. Заборгованість по заробітній платі складає 3802,71 грн., яку просила стягнути з відповідача на її користь. Крім того, вважала, що відповідач має сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює в 3000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та наполягала на тому, що відповідач до теперішнього часу не виплатив їй заробітну плату за квітень - червень 2013 року. Заробітна плата за квітень 2013 року була включена відповідачем у загальну відомість, що є порушенням. У липні 2013 року відповідач їй грошові кошти не надавав, оскільки їй не надали гроші, щоб вона мала можливість їх перерахувати, тому вона відмовилася розписуватися у відомості, також була не згодна з сумою, зазначеною у відомості. Завдана їй моральна шкода полягає в тому, що вона залишилася без роботи та засобів до існування, погіршився стан її здоров'я, не могла працевлаштуватися. В частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач уточнити позовні вимоги не забажала. Представник відповідача Стеценко О.С. у судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що заборгованість позивача по заробітній платі складає за травень та червень 2013 року 2825,01 грн. Заробітна плата за квітень 2013 року була повністю сплачена позивачу 26 червня 2013 року. Позивач, отримавши грошові кошти, відмовилася розписуватися у відомості, про що був складений акт. Вини підприємства у не проведенні своєчасно розрахунку по заробітній платі немає, оскільки підприємством неодноразово направлялися на адресу позивача листи з проханням з'явитися на підприємство, проте відповідач їх ігнорувала. 1 липня 2013 року та 15 липня 2013 року позивач з'являлася на підприємство, але відмовилася отримувати грошові кошти та розписуватися у відомості, у зв'язку з чим грошові кошти були задепоновані. За цих підстав вважала, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задоволенню не підлягають. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає встановленим наступне: 13 березня 2013 року позивач була прийняла на посаду головного бухгалтера ТОВ "Ремтехсервіс", що підтверджується копією трудової книжки. Наказом від 10 квітня 2013 року позивач прийнята головним бухгалтером ТОВ ВО "Ремтехсервіс" за сумісництвом. Звільнена 20 червня 2013 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП. Згідно довідки ТОВ ВО "Ремтехсервіс" від 09.09.2013 року заборгованість по заробітній платі позивача складає 2825,01 грн., зокрема: за травень 2013 року - 1433,95 грн., червень 2013 року - 1391,06 грн. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує 16 календарних днів. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи, що з дня звільнення до теперішнього часу виплата сум заборгованості із заробітної плати позивачу не проведена, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 2825 грн. 01 коп. В частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітні платі за квітень в розмірі 977,70 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено, що вказані суми виплачені позивачу 26 червня 2013 року, що підтверджується копією відомості на виплату грошей № 1 за квітень 2013 року від 26 червня 2013 року та копією акту про відмову працівника підписати касові документи від 26 червня 2013 року, складеного комісією у складі фінансового директору, головного бухгалтера та начальника відділу кадрів ТОВ ВО "Ремтехсервіс", відповідно до якого 26 червня 2013 року [PERSON] була сплачена заробітна плата за квітень 2013 року в розмірі 977 грн. 70 коп., а також надана відомість на виплату грошей № 1 для підписання про отримання вказаної суми, проте [PERSON] від підписання відомості на виплату грошей № 1 відмовилася. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що працює на посаді головного бухгалтера ТОВ ПО "Ремтехсервіс" з 26 червня 2013 року. Цього дня [PERSON] повинна була передати їй справи. [PERSON] була отримана заробітна плата за квітень 2013 року, розписатися в отриманні грошових коштів [PERSON] відмовилася. 1 липня 2013 року та 15 липня 2013 року [PERSON] відмовилася отримати розрахунок за травень та червень 2013 року, сказала, що це не всі кошти, тому грошові кошти були задепоновані в банк. Банківська картку [PERSON] не оформляла, з заявою про перерахування грошових коштів на картку не зверталася. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір і що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач жодних доказів на підтвердження її доводів щодо невиплати їй заробітної плати за квітень 2013 року суду не надала, належними та допустимими доказами доводи відповідача в цій частині не спростувала, тому у суду не виникає сумніву щодо проведення відповідачем розрахунку по заробітній платі з позивачем за квітень 2013 року в розмірі 977,70 грн. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово направлялися позивачу листи, якими вона запрошувалася для отримання розрахунку та підпису в касових документах за отримані грошові кошти. Зазначене підтверджується копіями листів ТОВ ВО "Ремтехсервіс" від 27.06.2013 року № 27/06-02с, від 03.07.2012 року № 03/07-01с , від 08.07.2013 року № 08/07-01с, від 11.07.2013 року № 11/07-01с, від 25.07.2013 року № 25/07-01с, від 19.08.2013 року № 19/08-01с. Крім того, згідно актів від 1 липня 2013 року та 15 липня 2013 року [PERSON] 1 липня 2013 року та 15 липня 2013 року були надані для отримання грошові кошти в розмірі заробітної плати за травень 2013 року в сумі 1433 грн 95 коп. та розрахункових за червень 2013 року в сумі 1391 грн. 06 коп. з відповідними касовими документами для підписання - відомостями на виплату грошей № 3 та № 4 (1 липня 2013 року) та № 5 і № 6 (15 липня 2013 року). Від отримання грошових коштів та підписання касових документів [PERSON] відмовилася. Також їй повторно була надана відомість № 1 для підпису про отримання заробітної плати за квітень 2013 року, виплаченої їй 26 червня 2013 року. Від підписання відомості № 1 [PERSON] відмовилася. Зазначене також підтверджується копіями відомостей на виплату грошей № 3 від 1 липня 2013 року на суму 1433 грн. 95 коп., № 4 від 1 липня 2013 року на суму 1391 грн. 06 коп., № 5 від 15 липня 2013 року на суму 1433 грн. 95 коп., № 6 від 15 липня 2013 року на суму 1391 грн. 06 коп., а також реєстром депонованої заробітної плати. Разом з тим позивач відмовилася від отримання вказаних сум, що також підтверджено нею у судовому засіданні, та 6 серпня 2013 року звернулася до суду з даним позовом. Відмова позивача мотивована тим, що відповідач повинен був спочатку надати їй в руки грошові кошти, крім того, вважає, що у відомостях зазначена менша сума, ніж повинна бути їй сплачена. Проте такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суми, зазначені у відомостях на виплату грошових коштів, повністю відповідають тим сумам, що зазначені у розрахункових листах, які додані самою ж позивачкою до позову. На думку суду, надані відповідачем та досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності свідчать про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем. Крім того, надані відповідачем суду копії розрахунково-касових документів свідчать про наявність на підприємстві грошових коштів, що дозволяло виплатити позивачу належну їй заробітну плату та здійснити їй повний розрахунок при звільненні. Також суд враховує, що у даному випадку сума заборгованості із заробітної плати порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача згідно довідки відповідача в розмірі 86,56 грн. та кількості днів затримки розрахунку, не є істотною. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер і ступінь вини відповідача у порушенні прав позивача, причини, що сприяли цьому, тривалість та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, а також ступінь доведеності цих вимог, та вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми заборгованості, відсутності вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні, позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Таким чином, позов слід задовольнити частково. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial