Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідачів, підставність якого обґрунтував тим, що вироком Липовецького районного суду від 13 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено їм обом покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст.75 КК України їх звільнено від відбування покарання із іспитовим строком в 2 роки та покладенням обовязків, передбачених ст.76 КК України. Він, [PERSON], був визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, оскільки крадіжкою йому було заподіяно матеріальної шкоди у розмірі 6\~800 гривень. [PERSON] частково відшкодувала йому матеріальну шкоду, а [PERSON] у добровільному порядку відмовляється її відшкодувати. Ураховуючи те, що цивільний позов при розгляді кримінального провадження ним не заявлявся, вказане стало підставою для звернення до суду в порядку цивільного судочинства, у звязку із чим він просить суд стягнути на його користь: з [PERSON] 1 800 грн. завданих матеріальних збитків; а з [PERSON] 3 400 грн. завданої матеріальної шкоди та 1 000 грн. понесених ним судових витрат у вигляді правової допомоги повязаної із розглядом даної справи. В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні позов визнали та не заперечували щодо його задоволення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідачів, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року було визнано винуватими [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання обом у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст.75 КК України їх звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки та покладенням обовязків, передбачених п.2, 3 ч.1 ст.76 КК України. Згідно вироку, 12 червня 2015 року біля 7:00 години [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного спяніння, за попередньою змовою з [PERSON], маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), прийшли до домогосподарства [PERSON], що розташоване в с. Шендерівка, по вул. Щорса, 24, Липовецького району Вінницької області, де [PERSON] залишилася у чагарнику навпроти даного домогосподарства, та слідкувала за тим, щоб ніхто їх не помітив, а [PERSON] тим часом зайшовши через хвіртку до вказаного домогосподарства, підійшла до житлового будинку, де через незамкнені вхідні двері проникла всередину даного будинку. В подальшому підійшовши до печі, яка розташована у вітальні, дістала звідти хустину з грошовими коштами в сумі 6800 гривень, які таємно викрала, та залишивши вказане домогосподарство, розпорядилася разом з [PERSON] викраденими коштами, на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вищевказану суму. Статтею 128 ч.1 КПК України, передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Частиною 7 вказаної статті унормовано, що особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Правилами ч.6 ст.82 ЦПК України, передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обовязковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З аналізу вказаної норми слідує, що розглядаючи позов, який випливає з кримінального провадження, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. В судовому засіданні відповідачі визнали позов у повному обсязі та не заперечували щодо присудження з них розміру шкоди, яка була заподіяна ними позивачеві. Зважаючи на те, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачами позову та вважає, що є усі достатні правові підстави для задоволення позову у повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до\~статті 133 ЦПК України\~до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Статтею 137 ЦПК України\~визначено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" (далі\~Постанова № 10) судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".\~ Зважаючи на те, що позивачем додано до матеріалів справи обґрунтований, документальний розрахунок витрат наданих йому адвокатом на правничу допомогу, який відповідає відпрацьованому часу та не перевищує граничного розміру, що визначено сторонами договору у 1\~000 гривень, суд вважає, що вони підлягають стягненню в рівних частках з обох відповідачів, у відповідності до приписів ст.137 ЦПК України. Крім цього, підлягає до стягнення із відповідачів у рівних долях сума судового збору у розмірі 704, 80 грн., від сплати якого при предявленні позову позивач був звільнений Законом України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного, та ст.ст. 128 КПК України, ст.ст. 1166 ЦК України,

Outcome: approved