Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначивши, що 06.08.2018 між сторонами було укладено угоду про надання особистого кредиту №501052200 (надалі договір), згідно умов якого [PERSON] надано кредит в розмірі 99999,99 грн. Відповідно до договору, відповідач зобов`язуєть в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та офертою на укладання угоди про надання кредиту, графіком платежів. В порушення умов Договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 06.03.2020 утворилась заборгованість в розмірі 162549,64 грн. з яких: прострочена заборгованість 97163,74 грн., прострочена заборгованість по нарахованих відсотках та комісіях 56985,90 грн., штрафи 8400,00 грн., яку позивач, а також судові витрати, просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 серпня справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання представник позивача не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд враховує, що постановоюКабінету Міністрів від 11 березня 2020 року у справі №211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року по 31 липня 2020 року (в редакції на момент ухвалення рішення) на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів № 343 відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 рокурегулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортому міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 траня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.08.2018 між АТ «Альфа-банк» та [PERSON] було укладено Угоду про надання особистого кредиту, до умов якого останній приєднався підписавши Заяву про акцепт публічної пропозиції, оферту на укладання угоди, додаток 1 до угоди «Графік платежів», якими він погодився на одержання Кредиту та його умови (а.с.6,7,8-9). З анкети-заяви позичальника, оферти на укладання угоди, додатку 1 до угоди «Графік платежів» від 06.08.2018, підписаної сторонами, вбачається, що Банк надав відповідачу кредит у розмірі 99999,99 грн. на строк 48 місяців, з номінальною процентною ставкою (річних) 18.99 %, комісією за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості 2.35%, страхування 8586,88 грн. Позивачем надано розрахунок, відповідно до якого заборгованість відповідача за Угодою про надання особистого кредиту станом на 06.03.2020 становить 162549,64 грн., яка складається з простроченої заборгованості 97163,74 грн., простроченої заборгованості по нарахованим процентам та комісіях 56985,90 грн., штрафу 8400,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у відповідності до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, як передбачено ст. 527 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами анкети-заяви позичальника, оферти на укладання угоди, додатку 1 до угоди «Графік платежів» від 06.08.2018, підписаної сторонами, сторони погодили розмір кредиту 99999,99 грн. на строк 48 місяців, з номінальною процентною ставкою (річних) 18.99 %, комісією за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості 2.35%, страхування 8586,88 грн. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість станом на 06.03.2020 становить: 162549,64 грн., яка складається з простроченої заборгованості 97163,74 грн., простроченої заборгованості по нарахованим процентам та комісіях 56985,90 грн., штрафу 8400,00 грн. Відповідач наданими йому правами не скористався, вказаний розрахунок відповідачем не спростований. На порушення норм закону та умов договору [PERSON] свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, кредит та проценти за користування кредитом у визначений договором строк не повернув, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення простроченої заборгованості в ромірі 97163,74 грн. та простроченої заборгованості по нарахованим процентам та комісіях в розмірі 56985,90 грн. підлягають задоволенню. Щодо частини позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 8400,00 грн. суд повідомляє наступне. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Альфа-банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Стаття 624 ЦК України передбачає, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Договором може бути встановлено обов`язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою. Договором може бути встановлено стягнення неустойки без права на відшкодування збитків або можливість за вибором кредитора стягнення неустойки чи відшкодування збитків. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України позивач не пред`явив. У анкеті-заяві позичальника, оферті на укладання угоди, додатку 1 до угоди «Графік платежів» від 06.08.2018, підписаних сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розміру штрафу його конкретного розрахунку не навів, взагалі не послався на підстави, за яких він визначився з розміром нарахування. В оферті на укладення угоди позивач посилався на Угоду, яка розміщена на інтернет сторінці Банку www.alfabank.com.ua, як невід`ємну частину спірного договору. Разом з тим, на підтвердження позовних вимог позивач взагалі не надав суду цю Угоду. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, яку саме Угоду розумів відповідач та ознайомився і погодився з нею, підписуючи заяву-анкету про приєднання до неї, а також те, що вказана угода на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містила умови, зокрема й щодо сплати неустойки (штрафу), та, зокрема, саме у зазначеному банком розмірі. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа 342/180/17) роздруківка Умов та правил надання банківських послуг позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в його умови та правила споживчого кредитування, кредитор міг додати до позовної заяви вказані Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови щодо сплати штрафу (неустойки), відсутність у анкеті-заяві, оферті на укладання угоди, додатку 1 до угоди «Графік платежів» від 06.08.2018, домовленості сторін про сплату штрафу за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком доводи достовірно не підтверджують вказаних обставин. Частина шоста статті 81 ЦПК України проголошує, що доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61,). Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді штрафу (неустойки) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 8400,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати банку по сплаті судового збору за подачу позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial