Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

28 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 01 червня 2020 року відповідно до наказу № 115 від 29.05.2020 року його було прийнято на роботу до Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» на посаду начальника юридичного відділу. Позивач зазначив, що 24 травня 2021 року його звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але при звільненні з роботи та до теперішнього часу йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 11 938,95 грн., яка складається з: заборгованості по заробітній платі за травень 2021 року в сумі 8 227,47 грн. та лікарняних в сумі 3 711,48 грн. внаслідок відсутності грошових коштів. Про порушення його прав по факту невиплаченої заробітної плати в день звільнення [PERSON] повідомив інспектора х відділу кадрів [PERSON] [PERSON] зазначив, що у зв`язку з затримкою сплати заборгованості по заробітній платі у передбачені законом строки, він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 11 938,95 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2021 року по 28.05.2021 року в сумі 3 069,92 грн., а всього - 15 008,87 грн. Ухвалою суду від 31 травня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 01 липня 2021 року зобов`язано Комунальне підприємство «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» надати на адресу суду довідку про розмірі середньої заробітної плати; довідку нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] та розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити вимоги. Представник відповідача Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» в судове засідання не з`явився, в той же час звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому посилався на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, просив відмовити в позові з огляду на наступне. Заробітна плата виплачується двома частинами: перша до 15 числа місяця, а друга - до останнього числа місяця. Так, у травні 2021 року відповідач для виплати першої частини нарахованої заробітної плати працівникам склав платіжне доручення № 87 від 14.05.2021 року на суму 350 104,65 грн. з державного казначейства вказана суми надійшла 17.05.2021 року, що підтверджується випискою за період з 17.05.2021 року по 17.05.2021 року. Того ж дня кошти були перераховані до відділення КБ «ПриватБанк» для виплати працівникам за списком, що підтверджується платіжним дорученням № 87 від 17.05.2021 року. Однак, оскільки позивач [PERSON] з 23 по 30 квітня 2021 року перебував на лікарняному, з 01 по 04 травня 2021 року були неробочі (святкові вихідні) дні, а з 05 по 14 травня 2021 року (день формування списку) останній знову перебував на лікарняному, тобто не мав жодного відпрацьованого дня, то за першу половину травня 2021 року йому не було підстав нараховувати заробітну плату, лише виплату у зв`язку з перебуванням на лікарняному, що відображено у розрахунковому листі за травень 2021 рік. Крім того, за позивачем рахувався борг підприємству в сумі 11 706,31 грн. (що відображено у розрахунковому листі) через те, що йому було виплачено відпускні за чергову відпустку, яку фактично останній не відбув через виклик на роботу. [PERSON] було звільнено з роботи наказом № 116-к від 24.05.2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін. Відповідач того ж дня зробив відповідний розрахунок належних [PERSON] коштів до виплати та склав відповідну відомість розподілу витрат. Згідно даного розрахунку відповідач мав виплатити останньому кошти в сумі 8 227,47 грн. Відповідачем у день звільнення 24.05.2021 року було подано до Головного розпорядника коштів - Управління житлово-комунального господарства та Капітального будівництва Новомосковської міської ради запит на фінансування видатків, серед яких виплата заробітної плати працівникам підприємства, (в тому числі позивачу [PERSON] ) на суму 574 568,94 грн., що підтверджується письмовою пропозицією на фінансування видатків від 24.05.2021 року. Запитувані грошові кошти для виплати нарахованої заробітної плати на рахунок відповідача з державного казначейства надійшли лише 28.05.2021 року, що підтверджується випискою з рахунку за період з 28.05.2021 року по 28.05.2021 року. Того ж дня вказані кошти підприємством були перераховані до КБ «ПриватБанк» на виплату заробітної плати працівникам за списком, в тому числі [PERSON] в сумі 8 227,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 98 від 27.05.2021 року та відомістю розподілу виплат по КП «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» від 27.05.2021 року. Представник відповідача вказує на ту, що вини відповідача за затримку виплати нарахованої заробітної плати під час звільнення позивача [PERSON] відбулося не з вини відповідача, а через бюджетну процедуру фінансування. Що стосується вказаної позивачем суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 11 938,95 грн., то до неї входить нарахована й не виплачена заробітна плата при звільненні в сумі 8 227,47 грн., яку мав виплатити відповідач та оплата двох лікарняних на суму 1 392,81 грн. і 2 318,68 грн. В той же час, просив звернути увагу на те, що оплата лікарняних - це виплати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області. Згідно до приписів ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець оплачує працівнику перші 5 днів перебування на лікарняному, а іншу дні оплачується Фондом соціального страхування. Роботодавець після отримання відповідних коштів від Фонду за перебування на лікарняному працівника виплачує дані кошти безпосередньо на банківський рахунок останнього. Так, зазначені виплати (лікарняні) були перераховані [PERSON] після оплати Фондом цих сум 26.07.2021 року в сумі 2 318,68 грн. та 21.09.2021 року в сумі 1 392,81 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1421 від 20.07.2021 року та № 1811 від 20.09.2021 року. Отже, заборгованість по заробітній платі за відповідачем перед позивачем відсутня. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Приписами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до приписів ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» з 01 червня 2020 року (наказ № 115-к від 29.05.2020 року) та 24 травня 2021 року був звільнений з займаної посади начальника юридичного відділу за згодою сторін на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України згідно наказу № 116-к від 24.05.2021року, що підтверджується відомостями, занесеними до трудової книжки серії [NUMBER] від 25 липня 2001 року. Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Зазначений доказ підтверджує порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачу, встановлених статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» та наявність заборгованості з виплати заробітної плати. Статтею 110 КЗпП України передбачено, що на власника або уповноважений ним орган при кожній виплаті заробітної плати покладено обов`язок повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ч.1 ст.25 Закону України «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Відсутність коштів чи фінансування, не звільняє роботодавця від обов`язку оплати праці. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що відповідач Комунальне підприємство «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» є комунальним підприємством, що засноване Новомосковською міською радою та перебуває в її управлінні (п. 1.2 Статуту, затвердженого рішенням сесії Новомосковської міської ради № 1100 від 13 грудня 2019 року). Відповідно до приписів п. 22 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування», до компетенції сільських, селищних та міських рад належать затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування. Згідно з п.п. «а» п. 1 ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування», безпосередньо повноваження щодо управління об`єктами ЖКГ, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку комунальної власності є у віданні виконавчих органів відповідних місцевих рад. Приписами п. 5 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України передбачена можливість фінансування місцевих програм розвитку ЖКГ та благоустрою населених пунктів за рахунок коштів місцевих бюджетів. Для здійснення програм і заходів за рахунок коштів бюджету розпорядникам бюджетних коштів надаються бюджетні асигнування. При цьому, головний розпорядник бюджетних коштів, визначений рішенням про місцевий бюджет, здійснює управління бюджетними коштами. Згідно з Положенням про оплату праці Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» від 28 травня 2020 року, джерелом фонду оплати праці є кошти, отримані внаслідок господарської діяльності, тобто бюджетні та госпрозрахункові кошти. Відповідач наголошує на тому, що з 2021 року фонд праці Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» формується виключно за рахунок коштів місцевого бюджету. Головним розпорядником коштів є Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради. Фінансування відбувається за встановленим графіком з місцевого бюджету через спеціальний рахунок у Державному казначействі. Суми фінансування формуються на підставі пропозицій на фінансування видатків, які подаються Комунальним підприємством «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» до Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради. Отже, виплата заробітної плати працівникам Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» фінансується виключно з місцевого бюджету через держказначейство, і перераховується на відповідні рахунку працівників у КБ «ПриватБанк» за списком усіх працівників, які отримують заробітну плату. Судом встановлено, що заробітна плата виплачується двома частинами: перша до 15 числа місяця, а друга - до останнього числа місяця, що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача у казначействі та платіжними дорученнями банку. Встановлено, що у травні 2021 року відповідач для виплати першої частини нарахованої заробітної плати працівникам склав платіжне доручення № 87 від 14.05.2021 року на суму 350 104,65 грн. з державного казначейства вказана суми надійшла 17.05.2021 року, що підтверджується випискою за період з 17.05.2021 року по 17.05.2021 року. Зазначені кошти були перераховані 17.05.2021 року до відділення КБ «ПриватБанк» для виплати працівникам за списком, що підтверджується платіжним дорученням № 87 від 17.05.2021 року. При цьому, оскільки позивач [PERSON] з 23 по 30 квітня 2021 року перебував на лікарняному, з 01 по 04 травня 2021 року були неробочі (святкові вихідні) дні, а з 05 по 14 травня 2021 року (день формування списку) останній знову перебував на лікарняному, тобто не мав жодного відпрацьованого дня, у зв`язку з чим у відповідача не було підстав нараховувати [PERSON] заробітну плату за першу половину травня 2021 року, а лише виплату у зв`язку з перебуванням його на лікарняному. Зазначене відображається у розрахунковому листі [PERSON] за травень 2021 рік. Зокрема, з цього розрахункового листка вбачається, що за позивачем рахувався борг підприємству в сумі 11 706,31 грн. відповідач стверджує, що вказаний борг виник у [PERSON] через виплату останньому відпускних за чергову відпустку, яку фактично він не відбув через виклик на роботу. Згідно даного розрахунку відповідач на день звільнення 24.05.2021 року мав виплатити позивачу кошти в сумі 8 227,47 грн., що підтверджується відомістю розподілу виплат відповідача від 27.05.2021 року. Судом встановлено, що відповідачем 24.05.2021 року (у день звільнення позивача) було подано до Головного розпорядника коштів - Управління житлово-комунального господарства та Капітального будівництва Новомосковської міської ради Пропозицію на фінансування видатків на суму 574 568,94 грн., серед яких виплата заробітної плати працівникам підприємства. Зазначені грошові кошти для виплати нарахованої заробітної плати на рахунок відповідача з державного казначейства надійшли 28.05.2021 року, що підтверджується випискою з рахунку за період з 28.05.2021 року по 28.05.2021 року. Встановлено, що 28.05.2021 року відповідачем були перераховані грошові кошти в сумі 574 568,94 грн. до КБ «ПриватБанк» на виплату заробітної плати працівникам за списком, в тому числі позивачу [PERSON] в сумі 8 227,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 98 від 27.05.2021 року, а також відомістю розподілу виплат по КП «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» від 27.05.2021 року. Позивач [PERSON] в позові посилався на те, що відповідач повинен був у день звільнення виплатити йому заборгованість по заробітній платі в сумі 11 938,95 грн. В той же час, вказаної суми входить нарахована й не виплачена заробітна плата при звільненні в сумі 8 227,47 грн., яку мав виплатити відповідач та оплата двох лікарняних на суму 1 392,81 грн. і 2 318,68 грн. Як вже було встановлено, 28 травня 2021 року відповідачем виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 8 227, 47 грн. З приводу лікарняних, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23.04.2021 року по 30.04.2021 року та з 05.05.2021 року по 10.05.2021 року перебував на лікарняному, що підтверджується лисками непрацездатності серії АЛА № 432612 від 23.04.2021 року та серії АЛА № 432660 від 05.05.2021 року. Згідно до приписів ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець оплачує працівнику перші 5 днів перебування на лікарняному, а іншу дні оплачується Фондом соціального страхування. Роботодавець після отримання відповідних коштів від Фонду за перебування на лікарняному працівника виплачує дані кошти безпосередньо на банківський рахунок останнього. Таким чином, виплата лікарняних здійснюється Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області. Судом встановлено, що лікарняні були перераховані позивачу [PERSON] 26.07.2021 року в сумі 2 318,68 грн. та 21.09.2021 року в сумі 1 392,81 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1421 від 20.07.2021 року та № 1811 від 20.09.2021 року. Згідно довідки відповідача Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» № 381 від 14 вересня 2021 року заборгованість по заробітній платі за підприємством (тобто відповідачем) перед позивачем відсутня. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що при звільненні 24.05.2021 року з [PERSON] не був проведений розрахунок по заробітній платі, заборгованість по заробітній платі виплачена відповідачем 28.05.2021 року в сумі 8 227,47 грн. Станом на 28.05.2021 року існувала заборгованість за Фондом соціального страхування по лікарняним на загальну суму 3 711,49 грн., яка виплачена останнім 26.07.2021 року та 21.09.2021 року. В зв`язку з тим, що заборгованість по заробітній платі відповідачем сплачена в повному обсязі 28 травня 2021 року, суд не вирішує питання щодо її стягнення, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді. Однак, всупереч вищевказаним положенням законодавства відповідачем не було здійснено позивачу всіх виплат в день звільнення. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки останній не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу виплат в день звільнення, в той час був обізнаний про наміри звільнення відповідача, але заздалегідь не вжив заходів на вчасне здійснення їх виплат . 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року зазначив, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Так, відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з п. 5 розділу IV цього Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем суд враховує, що позивач був звільнений 24.05.2021 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі і оплата за який була нарахована йому при звільненні, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача і до дня, коли позивачу було сплачено нараховану, але не виплачену заробітну плату в повному обсязі 28.05.2021 року, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 25 травня 2021 року по 28 травня 2021 року. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 838,70 грн., яка розрахована відповідачем згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, що підтверджується розрахунком Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств». Розмір середньоденної заробітної плати позивачем не оскаржується, у зв`язку з чим, суд не проводить розрахунок її розміру. Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення цього рішення, тобто з 25 травня 2021року та на день фактичного розрахунку - 28 травня 2021рокувключно складає4 робочих дні. Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить 3 354,80 грн. (837,70 грн. х 4дні). Зазначена сума визначена судом без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається зі змісту позовних вимог, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 3 069,92 грн., тобто у розмірі меншому від суми 3 354,80 грн., розрахованої відповідачем відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100, з яким суд погоджується. Крім того, суд не вбачає підстав зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, адже його розмір в сумі 3 354,80 грн. грн. є співмірним, у зв`язку з чим висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц не застосовує. За таких обставин, враховуючи, що в силу принципу диспозитивності суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог та стягнути на користь позивача суму більшу, ніж заявлена ним у позові, вважає, що до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог у сумі 3 069,92 грн. У зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з чим, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати у розмірі 908,00 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial