Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

30.05.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.07.2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11373823000. 23.02.2009 року між АКІБ «УКРСИББАНК», який у подальшому змінив назву на ПАТ «УКРСИББАНК» та відповідачем, було укладено Додаткову угоду до Договору, згідно якої сторони домовилися, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватися як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме №11373823000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме №11373823001. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримала кредит в сумі 56000,00 дол. США, який зобов'язувалася повернути у повному обсязі в строк до 23.07.2028 року або достроково зі сплатою 15,00 відсотків річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором Іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] що підтверджується Договором іпотеки №90486 від 22.07.2008, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та відповідачем. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за Заповітом, посвідченого Домашенко В.В., державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 21.09.2000 року за реєстровим №1н-2771. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного Договору до Позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Позивач зазначає, що через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 98863,32 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 919181,72 грн., яка складається з: 54107,93 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 503068,48 грн. - заборгованість за кредитом; 44755,39 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 416113,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Позивач, як новий кредитор та Іпотекодержатель має право вимагати виконання зобов'язання на свою користь та звернути стягнення на предмет іпотеки. Законом України "Про іпотеку", а саме: статтями 33, 36, 37 та Договором іпотеки визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття Іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності. Тому позивач вважає, що існують всі підстави для задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на нього. Також позивач зазначає, що зареєстроване за Іпотекодавцем право власності на предмет іпотеки, яке не припинено, може стати підставою для відмови у реєстрації права власності за Іпотекодержателем, що вбачається із змісту ст. 19, п.6 ч. l ст. 24 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно". Позивач зазначає, що з метою захисту його прав та інтересів, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, існують всі підстави для припинення права власності Іпотекодавця (в т.ч. право володіння, користування і розпорядження) на предмет іпотеки. Крім того, позивач вказує, що для проведення реєстрації права власності до реєстраційної служби необхідно подати документи, які відсутні у Іпотекодержателя та перебувають у lпотекодавця. Необхідний перелік документів передбачено "Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженим Постановою КМУ від 22.06.2011 року №703 та ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За умовами Договору іпотеки, Іпотекодавець зобов'язувався не порушувати права Іпотекодержателя, тож позивач вважає, що з метою захисту його прав та інтересів, існують всі підстави для витребування від Іпотекодавця технічного паспорту та правовстановлюючого документу на предмет іпотеки (або їх дублікати). Крім того, позивач зазначає, що мешканці спірної квартири чинять перешкоду у доступі до предмету іпотеки, використовують квартиру для проживання, що є порушенням та обмеженням прав Іпотекодержателя. Відповідно до вимог законодавства Позивачем було направлено письмову вимогу про виконання зобов'язання, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимогу про виселення мешканців (у зв'язку із зверненням стягнення) та вимогу про направлення Іпотекодержателю усієї наявної документації на предмет іпотеки разом з ключами, однак вимоги Позивача не виконано, що, на думку позивач, є підставою для виселення мешканців та задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи наведене позивач просить: в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на іпотечне майно; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки; припинити право власності Іпотекодавця відповідача [PERSON] на іпотечну квартиру, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою; виселити з квартири відповідача та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від відповідача технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру; відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору. У своїх додаткових письмових поясненнях позивач звертає увагу суду на те, що, на його думку, набрання чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути підставою для відмови у позові, оскільки закон не обмежує повноваження судів ухвалювати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. На думку позивача, мораторій поширюється саме на фактичне стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, а за змістом ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", відчуження (перехід права) на предмет іпотеки відбувається на момент державної реєстрації права власності у державному реєстрі прав власності. Тож на думку позивача, мораторій поширюється на фактичну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, при цьому, жодним законом не передбачено, що відчуження та право власності на нерухоме майно виникає/відбувається на момент ухвалення про це рішення суду. Позивач зазначає, що винесення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не пов'язане з відчуженням майна, оскільки при винесенні такого рішення не відбувається автоматичного відчуження на майно (передачі майна у власність іншій особі), а саме, позбавлення позичальника\\майнового поручителя права володіння, користування та права розпорядження іпотечним майном. Закон про мораторій носить тимчасовий характер і позивач в майбутньому після втрати чинності цього Закону матиме право реалізувати рішення суду про звернення стягнення на майно. Обґрунтовуючи таку позицію позивач посилається на рішення судів в аналогічних справах, що були прийняті Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також Апеляційним судом Київської області та додатково зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що квартира, яка є предметом іпотеки є його постійним місцем проживання. До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з його відрядженням. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд приходить до висновку про необхідність визнання повідомлених причин неявки відповідача в судове засідання неповажними, оскільки відповідне клопотання не містить будь-яких належних підтверджуючих даних тих обставин, що викладені в клопотанні. Крім того, за клопотанням відповідача суд п'ять разів відкладав розгляд справи (27.06.2014 року, 20.08.2014 року, 30.10.2014 року, 05.12.2014 року, 26.12.2014 року), однак відповідач на наступні судові засідання не з'являвся надсилаючи до суду чергові клопотання про відкладення розгляду справи. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи Державної реєстраційної служби України в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22.07.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та третьою особою у справі був укладений договір про надання споживчого кредиту №11373823000 за змістом якого третя особа отримала від банку кредит в сумі 56000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних з подальшим щомісячним переглядом розміру процентів, строком до 23.07.2018 року. Позичальник зобов'язався повернути кредит згідно графіку погашення кредиту та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі (а.с. 12-31). У забезпечення виконання третьою особою своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем був укладений договір іпотеки №90486 від 22.07.2008 року предметом якого стала квартира [ADDRESS]. За змістом договору, сторони домовились, що звернення стягнення здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду та позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». Договір містить застереження про задоволення вимог кредитора за змістом якого, позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передачею іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (а.с. 32-35). Як вбачається з матеріалів справи, 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 7-73). Згідно акту прийому-передачі документації від 15.02.2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, на виконання умов договору новому кредитору, зокрема, передано документацію по договору про надання споживчого кредиту №11373823000 укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та третьою особою у справі 22.07.2008 року (а.с. 69). Відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору, позичальниця своїх зобов'язань за вказаним вище договором кредиту належним чином не виконала у зв'язку із чим станом на виникла заборгованість на загальну суму - 98863,32 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 919181,72 грн., яка складається з: 54107,93 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 503068,48 грн. - заборгованість за кредитом; 44755,39 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 416113,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору (а.с. 41, 44-53). Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.2014 року у зв'язку з виникненням заборгованості, позивач направив відповідачу та третій особі у справі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк та вимогу про добровільне звільнення приміщення, передачу ключів і документації, які датовані 28.01.2014 року (а.с. 56-68). Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. За змістом ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Як роз'яснено у п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що з урахуванням положень ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Враховуючи встановлені судом обставини, викладені норми чинного законодавства України, умови укладеного між сторонами договору іпотеки та роз'яснення вищої судової інстанції, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі у власність іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Стосовно дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд вважає, що в даному випадку застосування його положень не можливе, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Отже, вказаним законом встановлено сукупність умов при одночасній наявності яких можливе застосування положень зазначеного вище закону. Однак, будь-яких даних про те, що відповідач чи третя особа використовують предмет іпотеки для постійного проживання в матеріалах справи немає, як і відсутні будь-які докази того, що у відповідача або третьої особи у справі немає у власності іншого нерухомого майна. Тож, оскільки за змістом положень ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не вбачає підстав для застосування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За наведених обставин, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання права власності на нього та як наслідок визнання за позивачем права власності на спірну квартиру підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 317, 346 ЦК України, зміст права власності полягає у належності власнику права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Отже, вимоги про припинення права власності відповідача на спірне майно є законними та підлягають до задоволення, при цьому, суд не вбачає підстав для додаткового зазначена про припинення в тому числі права володіння, користування та розпорядження, оскільки умовами договору іпотеки та наведеними вище положеннями відповідного законодавства, передбачено переданням саме права власності в цілому, а не окремих його складових. Згідно положень ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки право власності за рішенням суду визнається за позивачем, неправомірним є володіння відповідачем технічною документацією та правовстановлюючими документами на квартиру, тож вказані документи мають бути передані позивачу як власнику нерухомого майна у зв'язку із чим, вимоги позивача про витребування від відповідача технічного паспорту та правовстановлюючих документів на спірну квартиру є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Стосовно вимог про виселення відповідача та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у квартирі, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні таких вимог за недоведеністю. Так, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, на час укладання договору іпотеки відповідач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39-40). На час розгляду справи місцем реєстрації відповідача є: [ADDRESS] (а.с. 123). Саме за вказаною адресою відповідач фактично отримував судові повістки. В матеріалах справи відсутні будь-які дані та докази, які б вказували на фактичне проживання відповідача у спірній квартирі, або реєстрацію чи проживання у ній будь-яких інших осіб, тож суд не має підстав захистити права власника майна за відсутності даних про дійсне порушення таких прав, що не позбавляє позивача права звернутись до суду з відповідним позовом при наявності належних доказів реєстрації та проживання у квартирі відповідача чи інших осіб. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач сплатив 3654,00 грн. за вимогами майнового характеру та 243,60 грн. за вимогою немайнового характеру. Оскільки у задоволенні вимоги про виселення позивачу відмовлено, судовий збір у сумі 243,60 грн. відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягає, при цьому, судовий збір в сумі 3654,00 грн. має бути відшкодований позивачу за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial