Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

06.11.2019 року позивач звернувся до Корабельного районного суду міста Миколаєва з позовом до відповідача, де третьою особою без самостійних вимог виступає Товарна біржа «Нерухомість - Південь» про визнання дійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна, земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , укладений між продавцем - [PERSON] ( [INFO] , рнокпп: не відомий, адреса: [ADDRESS] ) з однієї сторони, та покупцем - [PERSON] ( [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) з другої сторони, посвідчений на Товарній Біржі «Нерухомість - Південь», зареєстрований в "Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю" за реєстровим № 2860 від 16.10.1998 року, з подальшою реєстрацією 27.03.2000 року в Миколаївському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3365. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.10.1998 року між позивачем - [PERSON] , та відповідачем - [PERSON] , був укладений договір № 2860 купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого позивач придбав земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0 , 08 га. Дана земельна ділянка належала відповідачеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , реєстровий номер 537 від 21.03.1995 року, який виданий на підставі договору купівлі-продажу № 1-190 від 16.02.1995 року. Договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем був письмово укладений, та відповідно з вимогами встановленими ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" зареєстрований Товарною Біржею «Нерухомість Південь», за реєстровим № 2860. На час укладення зазначеного договору, угоди, які були зареєстровані на товарній біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Саме з цих підстав, договір купівлі-продажу був прийнятий 27.03.2000 року Миколаївським бюро технічної інвентаризації в якості встановлювального документу, за позивачем як покупцем зареєстроване право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, реєстровий № 3365 . В зв`язку з тим, що вказаний договір не був нотаріально посвідчений, позивач не має можливості розпорядитися своїм майном на власний розсуд, тому звернувся до суду з даним позовом. 06.11.2019 року визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618 - ІV (у редакції Закону № 2147 - VIII від 03.10.2017 року) та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Відповідно до ч.ч. 6,8 ст. 187 ЦПК, в порядку досудової підготовки судом був надісланий запит до відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області, відповідь на який надійшла 17.12.2019 року. 26.11.2019 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва, провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачам у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва, заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Відповідачі у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подали, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 16.10.1998 року між позивачем - [PERSON] , та відповідачем - [PERSON] , був укладений договір № 2860 купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого позивач придбав земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0, 08 га. Дана земельна ділянка належала відповідачеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , реєстровий номер 537 від 21.03.1995 року, який виданий на підставі договору купівлі-продажу № 1-190 від 16.02.1995 року. Договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем був письмово укладений, та відповідно з вимогами встановленими ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" зареєстрований Товарною Біржею «Нерухомість Південь», за реєстровим № 2860. На час укладення зазначеного договору, угоди, які були зареєстровані на товарній біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Саме з цих підстав, договір купівлі-продажу був прийнятий 27.03.2000 року Миколаївським бюро технічної інвентаризації в якості встановлювального документу, за позивачем як покупцем зареєстроване право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, реєстровий № 3365 . В зв`язку з тим, що вказаний договір не був нотаріально посвідчений, позивач не має можливості розпорядитися своїм майном на власний розсуд. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 30.05.2000 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) статтею 227 якого було передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились, щодо істотних умов договору, що підтверджується доказами та відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухились від його нотаріального посвідчення, такий договір може бути визнаний судом дійсним. З матеріалів справи вбачається, що дана угода була виконана сторонами повністю. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає доводи позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним, обґрунтованими, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved