Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

У вересні 2018 р. позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладеного 11.12.1998 р. на УТБ "Віконт-Т". В обґрунтування позову послалася на те, що 11 грудня 1998 р. придбала у [PERSON], вказаний житловий будинок з надвірними спорудами, уклавши договір купівлі-продажу та зареєструвавши його в Журналі реєстрації біржових угод за № 2-148, проте нотаріально договір посвідчений не був у зв'язку із ухиленням від такого [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємицею за законом після його смерті є його донька, відповідач по справі, [PERSON] Позивач стверджує, що укладена між нею та продавцем угода по купівлі-продажу нерухомого майна виконана в повному обсязі, а тому вважає її дійсною. З огляду на викладене, позивач просить визнати договір купівлі - продажу дійсним. Позивач у підготовче судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просить про його задоволення та розгляд справи за її відсутності. Відповідач у підготовче судове засідання не з'явилася, надіслала до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги визнає та просить справу розглядати у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. На підставі ч.4 ст. 200 ЦПК України судом ухвалено про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні у зв'язку із визнанням відповідачем позову в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як встановлено з матеріалів справи, 11 грудня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договор купівлі-продажу житлового будинку з відповідними надвірними спорудами по вул. [ADDRESS] в м. Нова Одеса Миколаївської області, що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу №2-148, який посвідчений на УТБ "Віконт-Т" (відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (діючої на момент реєстрації договору). Факт права власності [PERSON] на житловий будинок, який було ним продано позивачу, підтверджується посиланнями на правовстановлюючий документ, що зазначений в письмовому біржовому договорі купівлі-продажу будинку, а саме: на договір купівлі-продажу, посвідчений Новоодеською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за реєстр. №705 від 24.04.1991 року, зареєстроване Вознесенським МБТІ за реєстраційним № 3720 від 23.10.1991 року. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці 900 кв.м. та складається з житлового будинку, зазначеного на плані літерою - А-1, житловою площею 25,6 кв.м, сарая - Б-1, басейна -№1, огорожі - №2 , інвентаризаційною вартістю 5250 грн. Сторони за угодою цілком виконали істотні умови договору, за яким позивачу у власність було передано вказаний житловий будинок із надвірними спорудами, а позивач передала продавцю обумовлену суму грошей. Укладений між сторонами договір зареєстрований 25.12.1998 р. позивачем в у Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3720 (запис у реєстрову книгу № 24) та ніким не оспорений. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємицею за законом після його смерті є його донька, відповідач по справі, [PERSON] Інші спадкоємці відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 11 грудня 1998 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року, право продажу майна належить власнику. Відповідно п.п 48, 49 Наказу Міністерства ЮстиціїУкраїни від N 18/5 від 14.06.94 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, встановлювалися вимоги щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, а також наслідки щодо недотримання такої вимоги, яка тягне недійсність такого договору, передбаченого ст.47 цього Кодексу. У відповідності до ст. ст. 224, 228, ч.2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, та п.4 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (з внесеними змінами), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Суд визнає факт того, що договір від 11.12.1998 року купівлі-продажу житлового будинку з відповідними надвірними спорудами по вул. [ADDRESS] в м. Нова Одеса Миколаївської області - відбувся. Будь-яких обмежень або заборон на відчуження спірного будинку під час судового розгляду справи не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 704,80 грн. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто у розмірі 352 грн. 40 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved