Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 липня 2016 року, згідно наказу № 61-к від 18.07.2016 року вона була звільнена за власним бажанням з посади юрисконсульта УЖКГ «Біличі». Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника, виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Зазначає, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з нею був проведений лише 06 жовтня 2016 року. Також, належно оформленої довідки щодо належних її до виплати сум, вона не отримала. Також зазначає, що згідно «Розрахункового листа» за липень 2016 року до виплати її належали суми в розмірі 13470,02 гри. без врахування обов`язкових зборів та податків. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власників або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, зазначає, що при розрахунку середнього заробітку вона брала заробітну плату за травень та червень 2016 року, так як в липні 14 днів була в черговій відпустці і звільнена була 27 липня 2016 року, отже, в липні не працювала повний календарний місяць. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 9762 гри. 37 коп. без урахуванням обов`язкових зборів та податків. Також зазначає, що відповідач намагається уникнути відповідальності за невчасно виплачені розрахункові на підставі того, що були арештовані рахунки. Рахунки УЖКГ «Біличі» дійсно були арештовані, але вже після її звільнення. Постанова про арешт рахунків була видана 13.07.2016 року, але суду потрібно врахувати час на її почтове пересилання та розгляд цієї постанови банківською установою. Тож арештовані рахунки було приблизно 10 серпня 2016 року. Крім того, звертає увагу на те, що роботодавець в особі УЖКГ «Біличі» повинен був дотримуватися вимог ст. 116 КЗпП при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо ця вимога трудового законодавства не була виконана, то роботодавець несе відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП, якщо доведе, що порушення трудового законодавства сталося не з його вини. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, що складає 9762 грн. 37 коп.. Позивач в судове засідання не з`явилася, але направила до суду клопотання, в якому вказала, що позов підтримує у повному обсязі та просить справу розглянути за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду надійшло заперечення на позовну заяву, відповідно до якої вважає, що дана позовна заява не може бути задоволена з наступних підстав: На момент звільнення [PERSON] 29 липня 2016 року на всі рахунки підприємства було накладено арешт Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області ( постанова про арешт коштів боржника від 15 .07.2016 року, у звязку з тим у підприємства не було можливості провести розрахунок із позивачем при звільнені. Крім того, 05.09.2016 року до комісії по трудових спорах УЖКГ «Біличі» було подано колективну заяву, про зобовязання начальника УЖКГ`Біличі» виплатити заробітну плату за два місяці ( липень, серпень 2016 року). 06.09.2016 року рішенням №1 комісії по трудовим спорам УЖКГ «Біличі», було вирішено стягнути з підприємства на користь працівників заробітну плату за період з 01.07.2016 року по 09.07.2016 року. Виплату провести до 16 вересня 2016 року. Зазначають, що 23.09.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень правління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київській області було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження, про стягнення заробітної плати з УЖКГ «БІЛИЧІ» на користь [PERSON] в сумі 13 555,90 грн. Кошти в сумі 13 555,90 грн. виплачені [PERSON] в повному обсязі, згідно довідки виданою бухгалтерією підприємства в жовтні 2016 року.Так як, заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу повністю станом на час розгляду даної справи, то підстав для її стягнення немає, питання щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є безпідставними, оскільки вина підприємства відсутня ( кошти на рахунку підприємства були, але арештовані), а отже відсутні і підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просили відмовити в позові. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги заяву позивача, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 29 липня 2016 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а. с. 4). За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Усупереч наведеним законодавчим положенням УЖКГ «Біличі» при звільненні [PERSON] 1 не у повному обсязі виплатило її заробітну плату. Заборгованість відповідача з виплати позивачеві заробітної плати становить 9762,37 грн. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з УЖКГ «Біличі» на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 9762,37 грн. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 9762,37 грн., що підтверджується розрахунком наданим позивачем. Відповідачем даний розрахунок не спростований. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Нормами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Усупереч наведеним законодавчим приписам відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчували відсутність вини УЖКГ «Біличі» у невиплаті належних [PERSON] сум при звільненні. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність стягнути з УЖКГ «Біличі» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 9762,37 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак поданий позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Враховуючи,що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ст. 247 ч 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved