Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що з квітня 1995року по листопад 2013року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів [PERSON] , [INFO], та [PERSON], [INFO]. 24 жовтня 2007року подружжям куплена квартира [ADDRESS]. [PERSON] зазначений власником цієї квартири. У квартирі перебувають на реєстраційному обліку колишнє подружжя та їхні діти, а саме [PERSON],, [PERSON], [PERSON], [PERSON] Фактично після розірвання шлюбу у квартирі проживає тільки [PERSON], так як колишнє подружжя не дійшло згоди з питання визначення порядку користування квартирою колишніми членами сім"ї. Іншого житла , окрім вказаної квартири позивачка та діти не мають. Невизначення порядку користування спільним майном подружжя, зокрема квартирою [ADDRESS], створює складнощі при користуванні вказаною квартирою позивачкою та дітьми [PERSON], [PERSON], створює складнощі в утриманні приміщень у відповідному санітарному стані, визначенні конкретного розміру комунальних платежів для кожного окремого мешканця квартири. В Україні норма житлової площі на одну особу складають: соціальна 13,65 кв.м., санітарна 9,0кв.м. житлова площа на кожного мешканця колишньої сім"ї [PERSON] складає 9,675 кв.м. (38,7кв.м. /4 мешканців) . Письмовий договір про порядок користування вказаною квартирою між позивачем та відповідачем не укладався і нотаріально не посвідчувався через неузгодженність сторонами порядку користування жилими кімнатами спірної квартири. Вважає, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Просить суд визнати квартиру спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визначити порядок користування квартирою , залишивши в користуванні [PERSON] кімнату № 4 площею 12,0кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м.; [PERSON] та дітей колишнього подружжя , [PERSON] та [PERSON], - кімнату №3 площею 16,6 кв.м., кімнату № 5 ,площею 10,1 кв.м. , в загальному користуванні залишити коридори, вбудовану шафу, кухню, ванну кімнату, вбиральню, підвал №48. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивачка пояснила, що наполягає на своєму позові на підставах викладених в ньому. На питання суду відмовилась відповідати. Покинула зал судового засідання, залишивши заяву про розгляд справи у її відсутність та за участю її представника [PERSON] (а.с.65). Суд не приймає пояснення [PERSON] в судовому засіданні до уваги, оскільки вважає, що не надано доказів на підтвердження його повноважень в судовому засіданні. Відповідно до ст. 42 ЦПК України повноваження представників сторін мають бути посвідчені довіреністю фізичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання. На підтвердження своїх повноважень [PERSON] надав суду довіреність від 17 квітня 2014року (а.с.32) з якої вбачається , що підпис довірителя [PERSON] засвідчений директором ТОВ "Зарічний", але з яких підстав директор ТОВ Зарічний" посвідчує довіреність не зазначено: чи довіритель працює у ТОВ "Зарічний", чи навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні, чи за місцем проживання.. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що працює в страховій компанії, на момент складання довіреності працювала у ТОВ "Зарічний" , на підтвердження чого надала цивільно-правовий договір від 05.04.2014року (а.с. 66). Із змісту договору вбачається, що [PERSON] надавала послуги із закупки товару для ТОВ "Зарічний" в період з 07 квітня 2014р по 11 квітня 2014р. Термін дії договору з 07.04.2014 до 11.04.2014р . Суд вважає, що зазначений цивільно- правовий договір не свідчить про виникнення в цей період трудових відносин між позивачкою і товариством, позивачка не працювала у ТОВ "Зарічний", а надавала йому послуги щодо закупки товару. Крім того, довіреність посвідчується директором ТОВ "Зарічний" В.Й. Вольюнг 17 квітня 2014року, то б то після закінчення дії договору, що свідчить про відсутність будь-яких , в тому числі цивільно правових, трудових відносин між позивачем та директором товариства на момент посвідчення довіреності. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивачка ніколи не працювала в ТОВ "Зарічний", а директор зазначеного товариства є матір"ю позивачки, і ці доводи не спростовані позивачем. Відповідач [PERSON] визнав позов частково. Пояснив, що дійсно квартира була придбана під час їхнього шлюбу за кошти подружжя, є їхньою спільною сумісною власністю з рівними частками і не заперечує проти задоволення позову в цій частині. Але вважає, що з його боку взагалі не було ніяких перешкод в користуванні позивачем цією квартирою. Після розірвання шлюбу в суді, позивач одразу зібрала всі речі та за своєю ініціативою виїхала з квартири, з того часу мешкає по вул. Леніна. Неповнолітній син [PERSON] мешкає з нею, оскільки за рішенням суду йому визначено місце мешкання з позивачкою. Старший повнолітній син [PERSON] взагалі не мешкає в м.Дружківка, він дійсно зареєстрований в квартирі, але мешкає за місцем свого навчання в Харківському інституті внутрішніх справ і проживає в казармі цього навчального закладу. Коли приїздить до Дружківки мешкає де забажає, і в спірній квартирі, і в квартирі де мешкає його матір. З листопада 2013року і до теперішнього часу позивачка ніколи не зверталася до нього з пропозицією щодо встановлення порядку користування квартирою, хоча перешкод він їй не чинить в цьому, вона має ключі від квартири і може нею користуватися. Він погоджується у встановленні порядку користування цією квартирою, якщо вже позивач наполягає, але за іншим порядком. Раніше вони користувалися в наступному порядку: в кімнаті № 5 перебували діти, кімнатою № 4 користувалися вони, а найбільша кімната № 3 була в загальному користуванні сім"ї. Він не заперечує, щоб позивачці були виділені в користуванні дві кімнати, а саме №№4,5 , з урахуванням того, що син [PERSON] винен мати окрему кімнату, також за планом ці кімнати знаходяться поруч, а йому просить виділити в користування кімнату №3, решта приміщень залишити в загальному користуванні. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 60 Сімейого кодексу України майно набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об"єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1 і 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Аналогічне положення закріплено і у частинах 1 і 2 статті 369 ЦК України, відповідно до яких співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з квітня 1995року по листопад 2013року. Під час шлюбу за спільні кошти сторони придбали квартиру, яка розташована по [ADDRESS] і право власності на яку оформлено на відповідача. (а.с.12,17-19). Відповідач визнає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його, та [PERSON], що частки в цій квартирі є рівними, також визнає за позивачем право користування спірною квартирою, що є його правом як власника квартири розпоряджатись нею на свій розсуд. Тому суд вважає, що є підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання квартири спільною сумісною власністю сторін у справі і визначення порядку користування цією квартирою. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] складається з: 3 кімнат жилою площею 38,7кв.м., у тому числі кімната №1 - 12 кв.м., кімната №2 - 10.1 кв.м., кімната №3 - 16,6кв.м. кухні площею 8,6кв.м., ванної кімнати 3.1 кв.м., вбиральні 1,3кв.м., коридорів 4,5+3,3 кв.м., вбудованої шафи 0,9 кв.м. Квартира обладнана балконом-1,1 кв.м. , лоджією - 2,5 кв.м., подвалом №48. Загальна площа квартири 64 кв.м. Встановлюючи порядок користування квартирою суд враховує, що порядок користування встановлюється на вимогу осіб, у власності яких перебуває майно, з урахуванням належних кожному із них часток. Суд також враховує, згоду відповідача [PERSON] виділити в користування позивачці дві кімнати загальною площею 22,1 кв.м. більше ніж її частка в житловій площі квартири. З урахуванням наведеного, суд вважає можливим виділити в користування [PERSON] кімнату №3 площею 16,6кв.м, яка обладнана лоджією 2,5кв.м.; [PERSON] кімнату №4 площею 12,0кв.м, яка обладнана балконом площею 1,1 кв.м., і кімнату № 5 площею 10,1кв.м.; кухню, коридори, вбудовану шафу, ванну кімнату, вбиральню, підвал №48 залишити в загальному користуванні сторін. Суд не погоджується з обгрунтуванням позивача, яке зазначено в позові, що при визначенні порядку користування квартирою необхідно враховувати наявність у сторін по справі двох синів [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не є власниками спірної квартири, і порядок користування квартирою встановлюється між власниками квартири. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати , визначається його власником. На час звернення позивача до суду, безпосереднім власником квартири є відповідач, який і має право визначити дітям житлове приміщення, які вони мають право займати. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового зббору в сумі 243,60грн

Outcome: partial