Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до суду з позовом до відповідача - [PERSON], у якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0413/0608/55-009 від 23.06.2008 року, яка становить 8872,91 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 70921,17 грн., у тому числі заборгованість з основної суми кредиту, заборгованість за процентами, пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивований тим, що 23.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в сумі 6000 дол. США на строк до 23.06.2018 р. із сплатою 11,9 % річних. Однак, взяті на себе зобов'язання відповідач щодо повернення коштів належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем було укладено договір іпотеки № 0413/0608/55-009-Z-1, згідно якого відповідач надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги також тим, що 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами та договір факторингу, відповідно до якого було відступлено права вимоги за кредитним договором № 0413/0608/55-009 від 23.06.2008 року, про що відповідача повідомлено листом від 14.12.2012 року. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, обгрунтовуючи свої заперечення тим, що позивачем не надано повний оригінал договору про відступлення права вимоги, не надано уточнений розрахунок заборгованості, не доведено право вимагати борг. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, підтримала заперечення відповідача, обґрунтовуючи тим, що згідно цивільного законодавства фактор, яким є позивач, не має права звертатися з позовом про звернення стягнення на майно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0413/0608/55-009 відповідно до якого відповідачу було надано кредит в сумі 6000 дол. США на строк до 23.06.2018 р. із сплатою 11,9 % річних (а. с. 7-10). Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] (відповідач) було укладено договір іпотеки № 0413/0608/55-009-Z-1, згідно якого відповідач надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а. с. 11-17). 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір факторингу, відповідно до якого було відступлено права вимоги за кредитним договором № 0413/0608/55-009 від 23.06.2008 року (а. с. 19-32). Відповідно до п. 1.1. Договору про передачу прав за іпотечним договором, сторони домовилися, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.02.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором (а. с. 20). Відповідно до п. 1.5 вказаного договору, у зв'язку зі здійсненням на підставі цього договору передачі новому іпотекодержателю всіх прав іпотекодержателя за іпотечними договорами іпотекодержателем за іпотечними договорами стає ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а. с.20). Згідно з п.2.1, 2.2 договору факторингу банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості і по кредитних договорах , укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі відповідних договорів. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, усі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданим фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема , права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів . Відповідно до 7.1 договору факторингу інформація що стала відомою сторонам під час виконання цього договору, є суворо конфіденційною і не підлягає розголошенню. Сторони погодили, що будь яка інформація що стосується договору , з врахуванням виключень, передбачених положеннями законодавства України , не може розголошуватись третім особам , окрім випадків , коли інша сторона цього договору надасть попередню письмову згоду на вчинення таких дій (п. 7.2). Згідно з п. 7.11 цього ж договору банк,у відповідності до чинного законодавства передає фактору персональні дані боржників, що будуть оформлені актом прийому - передачі персональних даних , відповідно до умов цього договору та виключно за умови за умови настання розрахункової дати (арк.с.82-109). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або не належне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Судом встановлено, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та відсотків за його користування відповідно до кредитного договору № 0413/0608/55-009 від 23.06.2008 року не виконав. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 01.02.2013 року складає 8872,91 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.10.2013 року становить 70921,17 грн., а саме заборгованість по основній сумі кредиту - 5794,88 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.10.2013 року складає 46318,48 грн., заборгованість за процентами - 2027,37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.10.2013 року складає 16204,77 грн., нарахована пеня 1050,66 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.10.2013 року складає 8397,93 грн., заборгованість за нарахованою комісією - 0,00 грн. Відповідач та третя особи вказували, що позивач не мав права пред'являти позов щодо звернення стягнення на майно, оскільки не має статусу фінансової установи, а також тому, що зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних з грошовою вимогою, право якої він відступає, а не звернення стягнення на майно. Так, положеннями ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника ). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних з грошовою вимогою, право якої він відступає . У відповідності з положеннями ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав ( наявна вимога) , а також право вимоги, яке виникне в майбутньому ( майбутня вимога ). Частиною першою ст. 1080 ЦК України передбачено , що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Згідно з положеннями ч. 4 Закону України « Про фінансові послуги» та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Згідно з положеннями ст.. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт ( ч.1 ). З наданих суду документів вбачається, що згідно Свідоцтва ФК № 357, виданого 16.11.2012 року згідно з Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 2293, реєстраційний номер 13102767, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є фінансовою установою. Додатком до Свідоцтва визначено, що позивач має право без отримання ліцензії здійснювати факторинг, надавати фінансові кредити за рахунок власних коштів. Враховуючи зазначене, суд не може погодитися з доводами відповідача про відсутність у позивача права на захист своїх прав та інтересів. Також не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ненадання представником відповідача у судове засідання оригіналу договору факторингу з усіма додатками до нього, оскільки в матеріалах справи є наявною ксерокопія вказаного договору, завірена належним чином. Додатки до договору містять інформацію щодо інших боржників, тому є конфіденційною організацією. У процесі розгляду справи судом було задоволено клопотання позивача про витребування спірного договору та видатків до нього, однак у послідуючому суд не дочекавшись надання оригіналу договору та додатків до нього розглянув справу по суті. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання. Відповідно до п. 11 договору іпотеки - іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іптекодавцем основного зобов'язання повністю або частково. Відповідно до абзацу 2 п. 11 договору іпотеки, потекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення основного зобов'язання та зобов'язань передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (а. с. 12). Відповідно до положень ст.ст. 35 України «Про іпотеку» позивачем 28.10.2013 року було направлено відповідачу вимогу про наявність заборгованості та про можливість у зв'язку з цим звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 49). Згідно п.п. 1, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд, визначаючи початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до ст.ст. 6, 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задоволити зазначені вимоги за рахунок предмета іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Доводи відповідач про те, що позивачем наданий розрахунок суми заборгованості, який підписано невідомою особою, позивачем не доведено, що договором відступлено саме суму заборгованості, а також те, що він не отримував досудову вимогу щодо виконання договірних зобов'язань спростовуються наступним. Розрахунок суми заборгованості (арк. с. 18) підписано представником позивача Кобижча О.І. за довіреністю від 02.01.2013 року № 29-юр (арк.с.32). Позивачем надано витяг з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 28.11.2012 року (арк. с. 25) та витяг з Реєстру заборгованості боржників від 28.11.2012 року (арк. с.26), з яких вбачається наявність заборгованості за відповідачем. Доводи відповідача про неотримання ним досудової вимоги перевірялися судом шляхом витребування оригіналу квитанції про направлення на адресу відповідача рекомендованого листа за вих. № 677/28-юр від 28.10.2013 року. Суду надано список згрупованих поштових листів за 29.10.2013 року, завірений печаткою ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» та печаткою позивача. Суд зазначає також, що Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 09.07.2002 року у справі № 1-2/2002 N 15-рп/2002 звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тому, навіть при отриманні позовної заяви, позивач мав можливість надати докази сплати заборгованості за кредитним договором, але жодного доказу не надано. Суд, враховуючи викладене вище, приходить до висновку, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на майно є обргунтованими і враховуючи невиконання відповідачем основного зобов'язання, позивач має право на задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Щодо позовних вимог про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно зі ст.109 ЖК України, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У пункті 43 постанови №3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи нежитлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи, що на час розгляду справи рішення суду про звернення стягнення на майно відсутнє, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. За таких обставин, в частині позовних вимог про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані за адресою [ADDRESS] суд відмовляє в позові. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved