Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 08 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір №06/2165К-07 згідно якого банк надав [PERSON] , а остання отримала суму кредиту у розмірі - 120 000,00 (сто двадцять тисяч) доларів США, зі сплатою 14,0 % річних , строком на 120 місяців , з кінцевим терміном повернення кредитних коштів в строк до 07.11.2017 року з погашенням суми кредиту та процентів у терміни передбачені умовами кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач та [PERSON] , було укладено договір поруки №06/2166П-07 від 08.11.2007р., а також між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №06/2166П2-07 від 20.02.2012 р., згідно умов яких останні поручилися перед Кредитором за виконання усіх зобов`язань боржника [PERSON] та разом з боржником несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Однак, взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені умовами кредитного договору відповідач [PERSON] належним чином не виконала. Позивач зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014 року з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Банку стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року в розмірі 801 308,00 грн. Позивач зазначає, що факт укладення кредитного договору №06/2165К-07 від 08.11.2007 року, отримання [PERSON] коштів за даним договором , факт укладення договорів поруки та факт порушення умов кредитного договору , що потягло за собою набуття права достроково вимагати повернення усієї суми кредиту та відсотків підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014 року, а тому дані обставини не підлягають доказуванню. Враховуючи, що рішення суду відповідачами не виконано, вони продовжують ухилятись від виконання зобов`язання за кредитним договором, у відповідності до ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний відшкодувати кредитору інфляційні втрати та підлягають стягненню з відповідачів заборгованість у вигляді трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання. Крім того, позивач зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Враховуючи, що відповідачі не виконали належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконано станом на 09.06.2015 року заборгованість за кредитним договором по сумі несплачених відсотків, нарахованих за період з 24.12.2013 року по 09.06.2015 року складає 34 647,18 (тридцять чотири тисячі шістсот сорок сім доларів США 18 центів) що згідно курсу НБУ станом на 09.06.2015 року (2110,2444 грн. за 100,00 доларів США) становить 731 140, 18 грн.), з яких: за відсотками: 25 576,32 доларів США; за підвищеними відсотками: 9 070,86 доларів США; сума інфляційних втрат за період з червня 2014 року по травень 2015 року становить 464 758,64 грн.; сума 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становить 25224,74 грн. , яку позивач просив стягнути на його користь в солідарному порядку із відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В ході розгляду справи, 11 квітня 2018 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подав до суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просить остаточно суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення за період з червня 2017 року по лютий 2018 року в сумі 80 130,80 гривень; 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 07.06.2017 року по 03.04.2018 року в сумі 19758,28 грн. та заборгованість по нарахованим відсоткам за кредитним договором № 06/2165К-07 від 08.11.2007 року за період з 24.12.2013 року по 02.04.2018 року станом на 02.04.2018 року в розмірі 110456,68 дол. США. Позиція сторін справи : В судове засідання представник позивача не з`явився, на адресу суду надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та винесення заочного рішення судом. Збільшені позовні вимоги підтримують. В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви з`явився представник позивача - правонаступник, який збільшені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Неодноразово на адресу суду надходили заяви від [PERSON] , [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи з різних на те причин. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення збільшених позовних вимог. Підтримав доводи викладені у заяві про перегляд заочного рішення. Звернув увагу суду на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014 року. В наступні судові засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв. Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Зважаючи на викладене, суд продовжив розгляд справи у відсутності відповідачів та їх представника, які обізнані про наявність судового провадження. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 03.04.2018 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд відкладення розгляду справи. 11.04.2018 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог. 15.05.2018 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 09.07.2018 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 24.09.2018 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 26.11.2018 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 26.11.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 24.06.2019 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 26.06.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 18.09.2019 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 19.11.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 04.02.2020 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 19.08.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 08.12.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 09.12.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 10.12.2020 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника позивача. 04.02.2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про ознайомлення. 23.02.2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 02.06.2021 року представником АТ «Таскомбанк» було подано заяву про заміну сторони у справі. 24.06.2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 15.07.2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду письмові пояснення. 19.07.2021 року представником АТ «Таскомбанк» було подано заяву про усунення недоліків. 23.09.2021 року представником АТ «Таскомбанк» було подано клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. 29.09.2021 року представником АТ «Таскомбанк» було подано клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 21.08.2015 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 15.09.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду продовжено розгляд справи. 11.10.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду вирішено провести розгляд справи у режимі відео конференції. Заслухавши вступне слово представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що 08 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір №06/2165К-07 згідно якого банк надав [PERSON] , а остання отримала суму кредиту у розмірі - 120 000,00 (сто двадцять тисяч) доларів США, зі сплатою 14,0 % річних , строком на 120 місяців , з кінцевим терміном погашення кредитних коштів в строк до 07.11.2017 року з погашенням суми кредиту та процентів у терміни передбачені умовами кредитного договору, що стверджується кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с. 14-16, Т.1) Грошові зобов`язання між сторонами виникли в іноземній валюті, що узгоджується з нормами Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 5),Закону України «Про банки і банківську діяльність» (ст. 19, ч. 1, 2 ст. 47, ст.ст. 49, 55), ч. 2 ст.192, ч. 3 ст.533 ЦК України. Крім того, вказані факти доведені судовим рішенням від 07.06.2017р., яке набуло законної сили і в силу ч.4 ст.82 ЦПК України доведення не потребують. ( а.с. 161-163, т.1) З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач та [PERSON] , було укладено договір поруки №06/2166П-07 від 08.11.2007р., а також між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , було укладено договір поруки №06/2166П2-07 від 20.02.2012 р., згідно умов яких останні поручилися перед Кредитором за виконання усіх зобов`язань боржника [PERSON] та разом з боржником несуть солідарну відповідальність перед кредитором /а.с.17, 18-22/ Крім того, вказані факти доведені судовим рішенням від 07.06.2017р., яке набуло законної сили і в силу ч.4 ст.82 ЦПК України доведення не потребують. ( а.с. 161-163, т.1) Судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області ухваленому у справі №308/2026/14-ц від 07.06.2017 року скасовано заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто : в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість станом на 24.12.2013 року за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року в сумі 100 251, 22 долари США, що еквівалентно сумі 801 308,00 гривень, яка складається з : 86918,66 доларів США - заборгованість за кредитом; 12875,04 доларів США - заборгованість по відсоткам; 457,52 доларів США - підвищені відсотки. в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість станом на 24.12.2013 року за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року в сумі 100 251, 22 долари США, що еквівалентно сумі 801 308,00 гривень, яка складається з : 86918,66 доларів США - заборгованість за кредитом; 12875,04 доларів США - заборгованість по відсоткам; 457,52 доларів США - підвищені відсотки та судовий збір. (а.с. 161-163, т.1) За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, як стверджує представник позивача в позовній заяві, заборгованість відповідачів по справі перед позивачем за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року станом на день звернення з позовом до суду не погашена, рішення суду відповідачами не виконано, суму кредитних коштів та проценти Банку не повернули, а продовжують користуватись сумою кредитних коштів. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачами зобов`язання за кредитним договором , а саме в частині здійснення своєчасного та повного повернення суми кредиту та сплати відсотків , що стало наслідком виникнення у останніх заборгованості . Предметом позовних вимог є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат, три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання підтвердженого судовим рішенням та заборгованість по нарахованих відсоткам за кредитним договором. Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Також частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як свідчать матеріали справи, відповідач [PERSON] всупереч умовам кредитного договору , свого зобов`язання в частині здійснення своєчасного повернення суми кредиту не виконала, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами. Cуд констатує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не виконали зобов`язання, не повернули суму кредиту і не сплатили відсотки і рішенням суду заборгованість стягнуто у примусовому порядку. Оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений кредитним договором строк та відповідно до рішення суду від 07.06.2017 року, відтак боржником були порушенні умови кредитного договору і позивач вправі вимагати від відповідачів сплату інфляційних втрат та 3% річних. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання за період з 07.06.2017 року ( дата ухвалення рішення) по 03.04.2018 року у розмірі 19758,28 грн. та розрахунок інфляційних втрат за період з червня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 80130,80 грн. визнає їх арифметично вірними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 80130,80 грн. інфляційних втрат та в частині стягнення 19758,28 грн. трьох процентів річних підлягають повному задоволенню. Відповідачі не спростували вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи не надала суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у неї обов`язку сплатити заявлену до стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України суму інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання. Окрім цього, що стосується позовної вимоги про солідарне стягнення з відповідачів суму інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд констатує наступне. Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись до суду із позовом про солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника [PERSON] та поручителів [PERSON] , [PERSON] . Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк».( а.с. 161-163, т.1) Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Дана правова позиція викладена в у постанові ВП ВСУ від 31.10.2018 у справі №14-318цс18. Так, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа N 6-75цс14),від 03 лютого 2016 року (справа N 6-2017цс15)тавід 06 липня 2016 року (справа N 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК Україниз огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості,оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. З огляду на такі висновки, безпідставним є вимоги до поручителів [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми боргу після ухвалення рішення про стягнення заборгованості. Що стосується вимоги позивача відповідно до заяви про збільшення позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованим відсоткам за кредитним договором № 06/2165К-07 від 08.11.2007 року станом на 02.04.2018 року в розмірі 110456,68 дол. США, суд констатує наступне. Представник позивача вказує, що станом на 02.04.2018 року відповідачі мають заборгованість за нарахованими за період з 24.12.2013 року по 02.04.2018 року відсотками за кредитним договором № 06/2165К-07 від 08.11.2007 року в розмірі 110 456,68 доларів США, з яких : заборгованість по відсотках в сумі 40 119,16 дол. США; заборгованість за підвищеими відсотками 70 337, 52 долари США, що стверджується даними розрахунку заборгованості , долученим до матеріалів справи. ( а.с. 204-205, т.1 ) Щодо нарахування та стягнення процентів від суми кредиту після спливу строку кредитування. Що стосується розміру нарахованих позивачем відсотків, за кредитним договором за період з 24.12.2013 року по 02.04.2018 року, суд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС у справі №444/9519/12 від 28.03.2018. Разом із тим, пред`явивши позовну вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом , відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13 дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, провадження N 14-154цс18 наведено висновок, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, включення позивачем до розрахунку процентів за користування кредитом періоду з 24.12.2013 року по 02.04.2018 року є безпідставним. Суд зазначає, що пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором фактично змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення кредитора з такою достроковою вимогою до позичальника в порядку частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України вважається, що строк виконання кредитного договору в повному обсязі є таким, що настав. При цьому у разі пред`явлення до позичальника вимоги в порядку частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором відсотки за користування кредитом припиняється. Зважаючи на правові висновки викладені у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, на переконання суду позивач неправомірно здійснив нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування ,а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості за відсотками в розмірі 110 456,68 доларів США , які нараховані станом на 02.04.2018 року не підлягають до задоволення. Відповідно до п.12 Постанови №5 Пленуму ВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року "у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК". Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» підлягають до часткового задоволення, а саме слід стягнути з [PERSON] на користь Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року, з яких 80130,80 грн. сума інфляційних втрат за період з червня 2017 року по лютий 2018 року та 19758,28 грн. - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07.06.2017 року ( дата ухвалення рішення) по 03.04.2018 року. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач ПАТ «Універсал Банк» сплатив судовий збір в розмірі 3654,00 грн. (за подання позовної заяви). Предметом позову ПАТ «Універсал Банк» є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 1 221 123,56 грн. Разом з тим, суд дійшов висновку про обгрунтованість стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом у загальному розмірі 99889,08 гривень. За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума у розмірі 1615,43 грн. (3654,00 грн. * 99889,08 / 1 221 123,56 ). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із відповідачів підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в розмірі 99889,08 грн., а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 298,90 грн., пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено. На підставі викладеного та

Outcome: partial