Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 241 830,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 травня 2019 року близько 18 години 20 хвилин на автодорозі сполученням Одеса-Южне, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ToyotaRav-4 Hybrid, реєстраційний номер [NUMBER] , здійснив рух по правій смузі проїзної частини, та в порушення п.п.1.5,2.3,12.1,12.6,122.9 Правил дорожнього руху, перевищуючи дозволену швидкість руху, не переконався в безпеці свого руху, не врахував дорожню обстановку, дорожні умови та конфігурацію проїзної частини, в результаті чого на ділянці вказаної автодороги, розташованій біля перехрестя з автодорогою, що веде в бік села Булдинки Лиманського району Одеської області,не впорався з керуванням свого автомобіля і допустив його виїзд на зустрічну смугу руху, та допустив зіткнення з зустрічним вантажним автомобілем ГАЗ А 22R 32-20, реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] . Внаслідок ДТП водій [PERSON] отриманих травм помер на місці пригоди, смертельно травмовані три особи, одна особа зазнала тяжких тілесних ушкоджень, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12019160000000540, порушеному за фактом ДТП, повністю встановлена та підтверджена вина водія [PERSON] , однак, у зв`язку зі смертю останнього, кримінальне провадження закрито. Відповідно до Свідоцтва про право реєстрацію ТЗ [NUMBER] , вантажний автомобіль ГАЗ А 22R 32-20, реєстраційний номер [NUMBER] , належить ТОВ "Центр енергозберігаючих технологій". Вартість матеріального збитку, згідно звіту № 1126\\19 від 15.10.2019 року складає 337678,00 грн., вартість проведеної оцінки - 4152,00 грн. Власником автомобіля, яким керував водій [PERSON] , є [PERSON] . Враховуючи, що у водія легкового автомобіля [PERSON] був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язок по сплаті страхового відшкодування виникає у МТСБУ у межах лімітів страхового відшкодування, встановлених станом на 30.05.2019 року Розпорядженням Державної комісії регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 року № 566 « Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів « - за шкоду, заподіяну майну потерпілих. У розмірі 100 000 грн. на одного потерпілого. Таким чином, матеріальна шкода, яка підлягає стягненню з відповідача, як власниці транспортного засобу, водій якого винний у пошкодженні автомобіля позивача складає 241 830,00 грн. ( 341 830,00 - 100 000,00 ). Посилаючись на викладене, та приписи ст.ст.22,1166,1192,1187,1188 ЦК України, та вимоги ст.82 ЦПК України, позивач і просив про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу цивільної справи від 11.12.2019 року дана цивільна справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання вимог ст.ст. 27,187 ЦПК України, ухвалою від 09.01.2020 року дана позовна заява залишена без руху. 10.03.2020 року надійшло клопотання позивача щодо усунення недоліків та ухвалою від 12.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі із визначенням дати проведення підготовчого судового зсідання 03.06.2020 року. 03.06.2020 року від адвоката відповідача Шевченко І.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим проведення підготовчого судового зсідання відкладено на 08.09.2020 року. 30 червня 2020 року відповідачкою [PERSON] в особі адвоката Шевченко І.В. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що немає підстав для визнання її, відповідачку, володільцем джерела підчищеної небезпеки у розумінні ст.1187 ЦК України, оскільки джерелом підвищеної небезпеки є не саме майно (автомобіль), а діяльність, пов`язана з його, зокрема, використанням. Отже, відповідальною за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, є особа, яка керує транспортним засобом на відповідній правовій підставі. Сам по собі той факт, що вона є власником транспортного засобу і відповідно має право володіння та користування своїм майном, не означає здійснення нею у даному випадку діяльності, яка є джерелом підвищеної небезпеки. За приписами п. 2.2 Правил, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право користування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати свій засіб для користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на даний транспортний засіб. Таким чином, якщо особа під час керування транспортним засобом мала при собі посвідчення водія та документи, передані власником, то саме ця особа і є відповідальною за завдання шкоди. що відповідає правовій позиції Верховного Суду від 17.01.2020 року у справі № 686\\19649/18 та 03.03.2020 року у справі 296\\2085\\17. 04.09.2020 року позивачем направлена відповідь на відзив, яка містить в собі наступне. За приписами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Між тим, матеріали справи не місять доказів факту законного володіння [PERSON] автомобілем, на якому скоєно ДТП. Право керування та володіння автомобілем не є тотожним, тому намагання відповідача ототожнити право керування автомобілем та право володіння автомобілем громадянином [PERSON] є спробою уникнути відповідальності за завдання матеріальних збитків. Ухвалою суду від 28.09.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 22.12.2020 року. У судовому засіданні оголошено перерву до 15.02.2021 року, та відкладено на 17.05.2021 року у зв`язку з находженням судді на лікарняному. До судового засідання представник позивача надав заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляду справи у їх відсутності. Представник відповідача - адвокат Шевченко І.В. підтримав заперечення проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, розглянувши позовні вимоги у їх відсутність. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Обставини справи, встановлені судом та відповідні їм правовідносини. За ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відділом СУ ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 132019160000000540 за фактом ДТП, що мала місце 30.05.2019 року на автодорозі Одеса-Южне в Лиманському районі Одеської області, внаслідок якої смертельно травмовано водіїв [PERSON] та [PERSON] , а також пасажирів [PERSON] , [PERSON] , а пасажиру [PERSON] спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Постановою про закриття кримінального провадження від 11.09.2019 року, вбачається, що 30.05.2019 року приблизно о 18620, [PERSON] , керуючи автомобілем ToyotaRav-4 HYBRID, реєстраційний номер [NUMBER] , маючи при собі реєстраційні документи на вказаний транспортний засіб, здійснював рух по правій смузі проїзної частини автодороги Одеса - Южне, яка має по одній смузі для руху транспортних засобів зустрічних напрямків, поділених між собою лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху, в Лиманському районі Одеської області, з боку м. Южне, в напрямку м. Одеси, зі швидкістю 150 км\\год, чим порушив вимоги п.п. 12.6 (г), 12.9(б) Правил дорожнього руху України. В цей час у зустрічному напрямку, тобто по прямій смузі проїзної частини автодороги Одеса-Южне, з боку м. Одеси в напрямку м. Южне, здійснював рух вантажний малотоннажний бортовий автомобіль ГАЗ А 22R 32-20, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Водій [PERSON] , в порушення вимог п.2.3,(б),1.5,12.1 Правил, не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну і допустиму швидкість руху. Не врахував дорожню обстановку, дорожні умови та конфігурацію проїзної частини, в результаті чого не впорався з керуванням свого автомобіля, втратив контроль над його керуванням і допустив його виїзд у стані бічного заносу на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення правою передньою стороною кузова керованого ним автомобіля з передньою частиною кабіни зустрічного вантажного автомобіля ГАЗ. Вина [PERSON] в інкримінованому йому правопорушенні повністю підтверджується зібраними у провадженні доказами: протоколом огляду місця події, схемою до нього, і фототаблицею, висновками судово-медичних експертиз, та висновками судово - автотехнічних експертиз , протоколами тимчасового доступу до речей та документів , протоколами допиту свідків, речовими доказами та іншими матеріалами провадження у їх сукупності. У зв`язку зі смертю [PERSON] , кримінальне провадження за ст. 286 ч.3 КК України - закрито. За свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , ГАЗ А 22R32-20, серії [NUMBER] , даний автомобіль є власністю ТОВ "Центр енергозберігаючих технологій" у м. Южне вул. Леніна 25 144 Одеської області. За повідомленням Міністерства внутрішніх справ України від 21.11.2019 року, власником автомобіля ToyotaRAv-4 hybrid є Погосова [PERSON] . За звітом № 116\\19 від 15.10.2019 року, проведеного оцінювачем [PERSON] , вартість матеріального збитку автомобіля ГАЗ становить 337 678,00 грн. ТОВ "Центр енергозберігаючих технологій" за проведену оцінку [PERSON] платіжними дорученнями від 16.08.2019 року № 502 перераховано 3552,00 грн., та платіжним дорученням від 24.06.2019 року за № 4512- 600,00 грн. За договором №1 від 20.01.2020 року ТОВ "Центр енергозберігаючих технологій" перерахована виплата по справі № 59830, згідно наказу № 582 від 17.01.2020 року транспортний засіб [NUMBER] 115,00 грн. У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18) вказано, що «зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою». У частині четвертій статті 1187 ЦК України передбачено, що якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Результат аналізу частини четвертої статті 1187 ЦК України дає можливість стверджувати, що умовою застосування частини четвертої статті 1187 ЦК України є заволодіння транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця). Тому посилання позивача на те, що наявність реєстраційного документа на транспортний засіб не є тотожним праву володіння, а за такого, власник повинна нести відповідальність цивільно-правову за нанесені збитки не заслуговують на увагу та не відповідають приписам норм матеріального права. . Доводи позивача про те, що в момент ДТП автомобіль не вибував з володіння [PERSON] , суд відхиляє, оскільки установлені судом обставини свідчать, що в момент завдання шкоди [PERSON] управляв автомобілем у спосіб, передбачений законом. У цій справі обставин, які свідчили б про наявність підстав для притягнення [PERSON] до відповідальності за шкоду, завдану позивачу [PERSON] , суд не встановив, а тому суд приходить до висновку, що відповідальність за неї відповідач не має нести, як власник джерела підвищеної небезпеки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до абзацу 2 п.4 постанови Пленуму, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, в тому числі, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Таким чином, за загальним правилом обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача Оскільки позивачем не доведено факту спричинення відповідачем матеріальної шкоди, суд не знаходить законних та обґрунтованих підстав стягнення з відповідача матеріальної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь - які дані, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позивачем вимог до відповідача. Клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення третіх осіб позивачем не заявлялись. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». За приписами п.6 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір`від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Однак при подачі позову позивачем сплачено судовий збір за платіжним дорученням № 612 від 22.11.2019 року в сумі 3 627,45 грн., який на підставі ст. 141 ч.7 ЦПК України, та ст. 7 ЗУ « Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу.. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Європейський суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Меді цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин. ("Проніна проти України, "Сєрявін та інші проти України"). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed