Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виселення. Позов мотивувало тим, що 01.09.2016 АТ КБ «ПриватБанк» отримало у власність будинок, загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 43 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 28.02.2007, що посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у державному реєстрі під номером 188. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стали реєстрація та проживання у ньому відповідачів. На виконання положення ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, позивачем було направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми зазначені вимоги позивача були проігноровані. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав та просив виселити відповідачів із вказаного будинку зі зняттям їх з реєстрації у ньому. Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 09.09.2019 було прийнято до розгляду позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» і відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.11.2019 у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті на 25.11.2019. Відповідачі копію ухвали суду від 09.09.2019 та доданих до неї матеріалів отримали 11.09.2019 (а.с. 33-35). 23.09.2019 відповідач [PERSON] (через свого представника - адвоката Майструк Н.Р.) подала суду та направила позивачу відзив у якому проти задоволення позову заперечила. Зазначила, що 28.02.2007 між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки предметом якого був житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки оцінено у сумі 9790 дол. США. 29.10.2015 Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області прийнято рішення про стягнення на користь банку суму заборгованості по кредитному договору №VIUWGL02021216 від 27.02.2007 в розмірі 9161,99 дол. США, що за курсом на день винесення рішення складало 209685 грн 80 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 7729,60 дол. США; заборгованості за нарахованими процентами - 1356,73 дол. США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 10,56 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором - 67,10 дол. США, а також, у рахунок повернення судових витрат - 3030 грн 29 коп. В подальшому рішення змінено або скасовано не було. Зазначене рішення суду про стягнення заборгованості вона виконує. Відповідно до положень ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР, постійне житло вказується в рішенні суду. Звернувшись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про її виселення та виселення інших відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. У зв`язку з викладеним, [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 38-39). Інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиву до суду не направили. Копія відзиву [PERSON] отримана позивачем 26.09.2019 (а.с. 37, 45). 16.10.2019 представник позивача надіслав на адресу суду та відповідачам відповідь на відзив у якому зазначив про те, що саме на державу покладено обов`язок надання житла відповідно до закону. Банк не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного жилого приміщення в контексті ст. 109 ЖК УРСР. При цьому, право позивача на користування власністю порушене. ЦК України надає позивачеві право на захист свого інтересу. Закон не встановлює в пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення, тому права позивача повинні бути захищені в повному обсязі, а позов підлягає задоволенню. Одночасно, ст. 526 ЦК України наголошує про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, на даний час, відповідачі належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконали. У зв`язку з цим, представник позивача просив задовольнити вимоги банку в повному обсязі (а.с. 55-56, 74-75). Письмових заперечень на відповідь на відзив від відповідачів не надійшло. В судовому засіданні 25.11.2019 представник позивача адвокат Сауляк Є.В. позов підтримав за обставин викладених у ньому та відповіді на відзив, просив його задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Майструк Н.Р. у задоволенні позову просила відмовити за обставин викладених у відзиві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, жодних заяв чи клопотань суду не надали (а.с. 95-97). Вислухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.02.2007 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40-41). 01.09.2016 приватним нотаріусом Вінницького міського округу Бєлою О.М. за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями. Підставою для такої реєстрації став договір іпотеки № 188, зареєстрований 28.02.2007 приватним нотаріусом Мурованокуриловецького районного нотаріального округу Долею Т.І. (а.с. 7-8, 42). АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 14-17). 09.06.2019 позивач направив відповідачам претензію у якій на підставі ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР вимагав від них разом із усіма членами сім`ї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії добровільно звільнити займане приміщення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 9-10). На час розгляду справи в суді усі відповідачі зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 25-27). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку". Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява N 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів". В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК Української РСР. У постанові від 31 жовтня 17 жовтня 2018 року у справі N 753/12729/15-ц, провадження N 14-317цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правова позиція Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР, викладена у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, є законною і обґрунтованою, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. У цій справі, судом встановлено, що житловий будинок з якого позивач бажає виселити відповідачів, придбаний не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зокрема, вказане слідує з тієї обставини, що договір купівлі продажу житлового будинку був укладений до договору іпотеки, що слідує із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 7-8) та договору купівлі-продажу (а.с. 40). Отже, відповідачів неможливо виселити з указаного будинку без надання іншого житлового приміщення. Посилання представника позивача на ту обставину, що саме на державу покладено обов`язок надання житла відповідно до закону, суд не бере до уваги з огляду на наступне. Так, дійсно, відповідно до ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Разом з тим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частина друга ст. 109 ЖК УРСР покладає на суд обов`язок, зазначити у рішенні відомості про постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють. Дійсно, банк не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного жилого приміщення в контексті ст. 109 ЖК УРСР. Однак, з огляду на наведені вище норми, саме позивач повинен довести факт наявності житла, яке буде надано відповідачу у зв`язку з виселенням останнього. Будь-яких доказів такого суду надано не було. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовних вимогах АТ КБ «ПриватБанк».

Outcome: dismissed