Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

06.06.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно договорів купівлі-продажу майнового паю, накладної від 12.07.2011 року, протоколу комісії по розподілу майна, яке було виділене колективом ім. Петровського 03.03.2000 року, а також свідоцтв про право власності на майновий пай, позивачу на праві власності повинна належати нежитлова будівля-контора, збудована колгоспом ім. Петровського у 1972 році, яка знаходиться по [ADDRESS]. Оскільки нежитлова будівля - контора була побудована колгоспом ім. Петровського в 1972 році, то необхідно виходити з положень ЦК УРСР 1963 року та відповідного законодавства, яке було чинним на той момент. Право розпорядження майном, що є власністю колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об'єднань, належить виключно самим власникам. Власністю колгоспів та інших кооперативних організацій, об'єднань є засоби виробництва та інше майно, необхідне для здійснення їх статутних завдань. Колгосп ім. Петровського був реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство - агрофірму ім. Петровського, яке є правонаступником колгоспу з усіма його правами та обов'язками (підстава розпорядження Представника Президента України в Глобинському районі від 10.03.1993 р. № 78).Все майно вищевказаного колгоспу перейшло у колективну власність колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми ім. Петровського, в т. ч. і нежитлова будівля - контора. Надалі, колективне сільськогосподарське підприємство агрофірма ім. Петровського було реорганізоване в агропромислову фірму ім. Петровського (товариство з обмеженою відповідальністю), останнє являється його правонаступником (підстава розпорядження Представника Президента України в Глобинському районі від 4 червня 1993 року № 258). Все майно вищевказаного КСП перейшло у власність агропромислової фірми ім. Петровського (товариства з обмеженою відповідальністю), в т. ч. і нежитлова будівля - контору. Колишні члени КСП ім. Петровського зберегли за собою належні їм в цьому КСП майнові паї, які передали в статутний фонд агропромфірми ім. Петровського. Відповідно до розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації від 30.06.2004 року № 579 проведено скасування державної реєстрації агропромфірми ім. Петровського. Отже, вказана агропромфірма припинила свою діяльність і після неї правонаступників не залишилось. Відповідно до договорів купівлі-продажу майнових паїв, розмір яких посвідчувався свідоцтвами про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства АПФ імені Петровського (видані Бабичівською сільською радою Глобинського району), укладених позивачем з колишніми членами цього підприємства, позивач отримав право, на майно пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства АПФ ім. Петровського на загальну суму 57296 грн. Під час розпаювання майна цього сільськогосподарського підприємства, яке проводилося згідно Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001 року, позивачу була виділена в натурі в індивідуальну власність вищевказана нежитлова будівля - контора вартістю 14640 грн. Враховуючи процедуру набуття у власність вищевказаного нерухомого майна, позивач не може нотаріально оформити вказаний правочин та зареєструвати право власності на своє ім'я, оскільки вказана процедура не врегульована нормами чинного законодавства. Таким чином, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, у зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно. Позивач заявою до суду прохав справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просить суд позов задовольнити. Відповідач та третя особа заявами до суду прохають справу розглянути у відсутності свого представника, щодо задоволення позову не заперечують. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивача, відповідача та представника третьої особи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, надійшов до слідуючого.. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом, [PERSON] згідно договорів купівлі-продажу майнового паю, накладної від 12.07.2011 року, протоколу комісії по розподілу майна, яке було виділене колективом ім. Петровського 3.03.2000 року, а також свідоцтв про право власності на майновий пай, позивачу на праві власності повинна належати нежитлова будівля-контора, збудована колгоспом ім. Петровського у 1972 році, яка знаходиться по [ADDRESS]. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Вважаючи себе повноправним власником, позивач весь цей час володіє та фактично користується даним приміщенням і 18 грудня 2013 року подав до реєстраційної служби Глобинського районного управління юстиції Полтавської області заяву про державну реєстрацію права власності на вищевказане приміщення, отримав відмову, в зв'язку з відсутністю документу який встановлює виникнення, перехід права власності на нерухомі об'єкти. Таким чином, позивач не може зареєструвати право власності в реєстраційній службі Глобинського районного управління юстиції Полтавської області. Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" об'єктами права колективної власності є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески членів підприємства, виготовлена ними продукція, одержані доходи, майно, отримане на законних підставах. Майно у колективному підприємстві належить на праві колективної власності його членам. Суб'єктом права власності в підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, які його отримують при виході з підприємства. Згідно ст.9 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудової участі. Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від його частини в пайовому фонді, яку за його бажанням може бути виплачено або зараховано в збільшенні частини в пайовому фонді. Ці правовідносини регулюються статутом підприємства. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства має після припинення членства в підприємстві. У разі припинення членства в підприємстві його колишні члени мають право на пай у натуральному вираженні, у грошовому вираженні, цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін формою. Крім того, п.п. 8,9 "Порядку поділу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств", затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики від 14 березня 2001 р. № 62. - Кожний із співвласників має право використовувати свій майновий пай таким чином:а)об'єднати свій майновий пай з іншими паями співвласників, отримати майно в натурі у спільну сумісну власність і передати це майно в статутний фонд новоствореного юридичної особи; б)об'єднати свій майновий пай з іншими паями співвласників, отримати майно в натурі у спільну сумісну власність, скласти договір про спільне володіння, користування, розпорядження майном і передати його в оренду; в)отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи спільно з членами своєї сім'ї і використати майно на свій розсуд; г)відчужувати пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. У відповідності до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 2 ст. 16 ЦК України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праг та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (із змінами та доповненнями) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. З огляду на викладене, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню оскільки право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, а в інший спосіб зареєструвати свою власність позивач не може. Визнання за позивачем [PERSON], право власності на нежитлову будівлю - контору, 1972 року, не оспорюється відповідачем та не порушує прав чи інтересів інших осіб.

Outcome: approved