Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

21.01.2019 року [PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду із позовом до ПАТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні та середнього заробітку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27.09.2007 року вона працевлаштувалась до ДП "Донецька залізниця" та почала свою трудову діяльність з посади оператора станційного технологічного центру обробки поїзної інформації. З 08.07.2016 року позивач була прийнята до Структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії ПАТ "Укрзалізниці". Згідно до наказу (розпорядження) № 4632/ДН-ос від 10.07.2017 року, [PERSON] була звільнена з 17.07.2017 року, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату. Після її звільнення з нею відповідачем не було проведено повного розрахунку, а саме: роботодавець не розрахувався із нею по заборгованості із заробітної плати за період з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року, не було виплачено компенсацію за 76 днів щорічної відпустки, що також відображено в наказі від 10.07.2017 року, а також не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше середнього заробітку, у відповідності до положень ст. 44 КЗпП України. У той же час роботодавець відмовляється як у добровільній виплаті вказаних грошових сум, так і в надані довідки про розмір заборгованості по заробітній платі без: жодного обґрунтування причин цього, що в свою чергу є грубим порушенням норм трудового законодавства України. Вказані обставини стали приводом для звернення до суду із вказаним позовом. На підставі викладеного просить стягнути з ПАТ "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" на її, [PERSON], [INFO], користь: 1) заборгованість по заробітній платі за період з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року, у розмірі - 7 760,91 грн.; 2) заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, у розмірі - 5 405,71 грн.; 3) компенсацію за невикористані 76 днів щорічної відпустки, у розмірі - 11 775,83 грн.; 4) середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів (у розмірі 194,04 грн. за 1 день). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, у позовній заяві просила суд проводити судові засідання за її відсутності. Представник відповідача АТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Донецька залізниця», до суду не з'явився, але до суду надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити. У відзиві на позовну заяву, АТ «Українська залізниця» просило відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі зазначаючи наступне: у зв'язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів АТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьку, м. Горлівці, у відповідача з 20.03.2017р. відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Зокрема, за цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 12017050420000286 за ознаками ст. 341 КК України. Відповідач також, зазначив, що у нього відсутня інформація відносно наявності заборгованості з заробітної плати працівників. У зв'язку з відсутністю первинних документів щодо фактичного виконання робіт, здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не можливо. Вважає, що ПАТ «Укрзалізниця» підлягає звільненню від відповідальності за невиконання обов'язків, передбачених законодавством про працю за затримку розрахунків при звільненні, оскільки, згідно з науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» виникли через форс-мажорні обставини (а.с.68-73). Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні та середнього заробітку, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що постановою КМУ від 31.10.2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його на акціонерне товариство «Українська залізниця». Згідно з записами у трудовій книжці на ім'я [PERSON], серії [NUMBER], заповненої 30 червня 2000 року: 1) наказом № 105/ос від 26.09.2007 року, [PERSON] була прийнята на посаду оператора станційного технологічного центру обробки поїзної інформації та перевізних документів на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника на станції Микитівка Донецької залізниці; 2) 15.04.2009 року станція Микитівка Донецької залізниці перейменована на станцію Микитівка Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно наказу № 131/ДС-К від 15.04.2009 року; 3) на підставі наказу № 81/ос від 15.06.2009 року, 15.06.2009 року [PERSON] була переведена бухгалтером; 4) відповідно до Закону України від 23.02.2012 року № 4442-IV, постанови КМУ від 25.06.2014 року № 200, державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 5) відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303, наказу № 01-ос від 06.07.2016 року, станція Микитівка державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ станція Микитівка структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 6) 17.07.2017 року [PERSON] була звільнена, у зв'язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, наказ від 10.07.2017 року № 4632/ДН-ос (а.с.13-16). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 ст. 94 КЗпП України: «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною першою ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 2 ст. 233 КЗпП закріплено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Отже, відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець. На підставі наказу від 10.07.2017 року № 4632/ДН-ос, 17.07.2017 року [PERSON] була звільнена з посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.11,16). Наказ видано Структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". В наказі зазначено, що [PERSON] має право на компенсацію за 76 днів відпустки, а також виплату одноразової грошової допомоги у розміру одного середньомісячного заробітку (а.с.11). Згідно розрахунків заробітної плати ВП «ДС Микитівка» СП «ДДЗП» філії Дон. Зал. ПАТ УЗ [PERSON] нараховано заробітну плату: За березень 2017 року - 5 105,62 грн., сума до виплати - 4 059,91 грн.; За квітень 2017 року - 3 270,18 грн., сума до виплати - 3 032,39 грн.; За травень 2017 року - 3 837,09 грн.; сума до виплати - 3 483,20 грн.; За червень 2017 року - 822,67 грн., сума до виплати - 799,54 грн.; За липень 2017 року - 22 017,85 грн., сума до виплати - 17 627,32 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані 76 днів відпустки у сумі 14 747,04 грн., та вихідної допомоги при звільненні у сумі 6 715,17 грн.). Згідно розрахунків заробітної плати за березень - липень 2017 року, позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою. Факт простою [PERSON], яка працювала на посаді бухгалтера ВП «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» підтверджується наказом № 384-11 від 15.03.2017 р. та № 236/ДНД від 17.03.2017р. (а.с.34-36), в яких зазначено: - Встановити початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції (п. 1 наказу № 236/ДНД); - На весь період простою працівникам станції в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П» (п. 6 наказу № 236/ДНД); - Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (п. 8 наказу № 236/ДНД). Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що у нього відсутні первинні документи, які б підтверджували факт перебування позивача на роботі. При цьому, відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача. Відповідач не виконав своїх зобов'язань, щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, тому суд вважає, що цими діями відповідач порушив право працівника на своєчасне одержання винагороди за працю. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Факт роботи [PERSON] та невиплати їй компенсації за 76 днів щорічної відпустки підтверджується представленими доказами і, зокрема, копією наказу (розпорядження) № 4632/ДН-ос від 10.07.2017 року. Відповідно до Довідки - розрахунку оплати відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, [PERSON] має 76 днів невикористаної відпустки, за які надається компенсація (а.с.22). Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Згідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Ненарахування позивачеві заробітної плати за період з квітня 2017 року по липень 2017 року суперечать як вимогам ч. 1 ст. 113 КЗпП України про необхідність виплати 2/3 від окладу за час вимушеного простою, так і вимогам наказів № 384-11 від 15.03.2017р. та № 236/ДНД від 17.03.2017р. стосовно оплати позивачеві 2/3 від окладу за час вимушеного простою (а.с. 34, 35-36). Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст.13, 18 КЗпП. Суд приймає до уваги надані позивачем розрахункові листи, табеля обліку використання робочого часу, довідку - розрахунок, як належні та допустимі докази факту нарахування на користь позивача роботодавцем заробітної плати та інших виплат, їх розміру та складу, оскільки дані, які в них містяться, не містять суперечностей та не дають суду підстав сумніватися у їх достовірності. На підставі викладеного, суд вважає, що право позивача на отримання компенсації за 76 днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 14 747,04 грн. та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 6 715,17 грн. - є безспірним, оскільки воно підтверджено наданим позивачем розрахунковим листком за липень 2017 року та наказом про звільнення з роботи, тому суд, на підставі наявних доказів, задовольняє позовні вимоги в цій частині. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані, належні докази на підтвердження своїх доводів до суду не надані, тому заперечення представника відповідача щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не приймаються. Посилання на відсутність первинних документів, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати також відхиляються судом, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на саме на роботодавці, а не на працівникові. Суд акцентує увагу на тому, що невжиття роботодавцем (відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької області триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан останнього. Крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням роз'яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд приходить до висновку, що з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 13 591,20 грн., компенсація за 76 днів щорічної відпустки у розмірі 14 747,04 грн., та вихідна допомога при звільненні у розмірі 6 715,17 грн. Відносно вимог позивача про стягнення з АТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця. Як вбачається зі справи, відповідач посилався на об'єктивні причини, за наявності яких товариство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі і, зокрема, проведення антитерористичної операції в країні, знаходження виробничої одиниці АТ «Українська залізниця» на території, де проводиться антитерористична операція. Так, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно зі статтею 14-1Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). На підтвердження своїх заперечень в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України. Як вбачається із вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, у невиконанні своїх обов'язків. Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Акціонерне товариство «Українська залізниця». Суд приймає, як доказ відсутності вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, Науково-правовий висновок, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 17 березня 2014 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає. В цій частині суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц, провадження № 61-36747св18. За викладених вище обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з АТ «Українська залізниця на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір справляється фізичною особою в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позовні вимоги [PERSON] задоволені на суму 35 053,41 грн. - з яких 13 591,20 грн. (розмір заборгованості по заробітній платі), 14 747,04 грн. (компенсація за 76 днів щорічної відпустки) та 6 715,17 грн. (вихідна допомога при звільненні), а всього - 35 053,41 грн. З огляду на розмір задоволених майнових вимог позивача, з відповідача на користь держави має бути стягнуто судовий збір у розмірі 1 відсотку від ціни позову (35 053,41 грн.) - 350,53 грн., але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 768,40 грн. (на день звернення до суду). На підставі викладеного,

Outcome: partial