Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" (надалі - «Відповідач»), в якому просив стягнути із ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод" на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 20918,00 грн., розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 34656,00 грн., моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідачем протиправно не виплачено Позивачу належну йому та нараховану у встановленому законом порядку заробітну плату при звільненні у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Позивачем подано суду заяву, в якій він просить справу розглядати без його участі та підтримав позовні вимоги, а також не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву Відповідачем до суду не подано. З урахуванням встановлених процесуальним законом строків розгляду трудових спорів, заяви позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. В період часу з 18.07.2006 року по 04.01.2021 року [PERSON] працював на посаді постового 4-го розряду у відділі охорони та начальником зміни служби безпеки ПрАТ "Івано-Франківський арматурний завод". Згідно із листом Управління держпраці в Івано-Франківській області № 16-07/15-10/1095 від 16.02.2021 року Відповідач має перед Позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 40342 грн. 12 коп. Як зазначено в позовній заяві, починаючи з лютого 2021 року Відповідач частково виплатив Позивачу заборгованість із заробітної плати. Станом на дату звернення до суду не виплаченою залишається частина заробітної плати в сумі 20918 грн.00 коп. ( за листопад-грудень 2020 року) та 23 дні відпускних за 2020 р. Вказані виплати Відповідач проводив готівкою. Фактично, останнім робочим днем Позивача є 04.01.2021 року. Саме в цей день Відповідач мав провести виплати всіх грошових коштів, які належать Позивачу. Розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітньої плати відповідно до довідки про застраховану особу форми ОК-5: Позивач відпрацював : червень 2020 року - 30 днів: липень 2020 року - 31 день, серпень 2020 року - 31 день; вересень 2020 року - 30 днів; жовтень 2020 року - 31 день листопад 2020 року - 30 днів, грудень 2020 року - 31 день. За вказаний період Позивачу було нараховано 65704 грн. 25 коп. Згідно із листом Управління держпраці в Івано-Франківській області № 16-07/15 -10/1095 від 16.02.2021 року за вищевказаний період Відповідач мас перед Позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 40342 гривні 12 копійок. Згідно листа Міністерства соціальної політики України № 133/0/206-19 від 29.07.19року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» Позивачем булс відпрацьовано за період часу з червня 2020 року по грудень 2020 року включно 149 робочих днів. Отже, середній розмір заробітної плати Позивача за один робочий день становить 40342.12 грн./ 149 дн. = 270 грн. 75 коп./дн. Станом на дату звернення до суду затримка у виплаті заробітної плати становить 128 дні (з 04.01.2021 по 12.05.2021 р.). Таким чином, розмір середнього заробітку Позивача за час затримки виплати заробітньої плати становить 270.75 грн./дн. * 128 дн.= 34656 грн. 00 коп. Відповідно до частини 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Доказів, які б спростовували обставину невиплати Позивачу суми повної заборгованості по заробітній платі не з вини Відповідача, Відповідачем суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач оцінює свої моральні страждання в 3 000 грн. З урахуванням вимог розумності, справедливості, вини Відповідача у невиплаті Позивачу заробітної плати та проведенні повного розрахунку в день звільнення, доказів та пояснень Позивача, наданих на підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди, Суд вважає, що справедливим буде стягнення з Відповідача на користь Позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 23 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial