Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивачка звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ТОВ « ЕВ»ЯП ТРЕЙДИНГ Україна» третя особа Шен [PERSON] про відновлення на роботі та стягнення сум. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працювала на посаді старшого мерчендайзера у відділі продажів в [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Евяп Трейдинг Україна», з якою вона уклала безстроковий трудовий договір. 29 січня 2015 р. співробітник відповідача [PERSON], Менеджер з питань регіонального розвитку бізнесу північно-східного регіону (Харків, Полтава, Суми), вручив їй персональне попередження про наступне звільнення. Дата ознайомлення з попередженням була надрукована і не відповідала даті фактичного ознайомлення. Як вказує позивачка, вона виправила надруковану дату на дату фактичного ознайомлення, поставила свій підпис і зазначила дату отримання попередження прописом на своєму примірнику і на примірнику відповідача. В попередженні зазначено, що посада, яку вона займає, а саме посада старшого мерчендайзера, скорочується. Відповідно після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього персонального попередження вона підлягаю звільненню відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Попередження позивачка отримала 29.01.2015 р., а відтак 2-х місячний термін закінчується 29.03.2015 р., тобто звільнити позивачку мали право після 29.03.2015 р. 12.03.2015 р. позивачка отримала лист з наказом про звільнення № 008-К-ЗВ від 02 березня 2015\~р., тобто в порушення ч.1 ст. 49-2 КЗпП України позивачку попередили, що звільнять не раніше 29.03.2015 р., а звільнили раніше - 02 березня 2015 р., чим порушили її право на працю. В наказі про звільнення № 008-К-ЗВ від 02 березня 2015 р. підставою звільнення зазначене персональне попередження № 10-12.14, але ця підстава стає законною лише після закінчення двох місячного терміну після одержання попередження. Попередження було вручено 29.01.2015 р., а відтак підстава звільнення стає законною після 29.03.2015 р. В день звільнення в порушення ст. 47 КЗпП України відповідач належним чином оформлену трудову книжку не видав, виплату всіх сум, що належать, не провів, копію наказу про звільнення з роботи не видав. На момент звільнення позивачці до сплати належала оплата допомоги по листку непрацездатності серія АГВ № 418445 за період з 12 листопада 2014 р. по 24 листопада 2014 р. включно за 9 робочіх днів. Таким чином, звільнення проведене без законної підстави в порушення Законів України, а відтак згідно зі ст.235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Неправомірні дії відповідача порушили законні права позивачки і призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від позивачки додаткових зусиль для організації мого життя. Моральну шкоду вона оцінюю сумою в розмірі 4019,40 грн. та просить поновити її на роботі на попередній посаді старшого мерчендайзера відділу продажів в [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Евяп Трейдинг Україна» шляхом визнання наказу про звільнення № 008-К-ЗВ від 02.03.2015 р. незаконним та скасувати його, стягнути з відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Евяп Трейдинг Україна» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2015\~р. по теперішній час, зобовязати відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Евяп Трейдинг Україна» оплатити допомогу по листку непрацездатності з 12 листопада 2014 р. по 24 листопада 2014 р. включно, стягнути з відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Евяп Трейдинг Україна» відшкодування моральної шкоди в розмірі 4019,40 грн. Позивач уточнювала свої позовні вимоги, станом на 22 липня 2015 року позовні вимоги сформовані стосовно стягнення сум, таким чином, а саме стягнути з відповідача на її користь суму допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 12 по 24 листопада 2014 року у сумі 1744,56 гривен, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 березня по 22 липня 2015 року в сумі 16498,64 гривни, та суму моральної шкоди в розмірі 4019,40 гривен, інші позовні вимоги залишені буз змін. В судовому засіданні представники позивачки наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказала на відсутність підстав в їх задоволенні, єдине зазначила, що звільнення повинно було бути здійснене 16 березня 2015 року, так як повідомлення про звільнення позивачка отримала 16 січня 2015 року, та у випадку належного оформлення лікарняного листка, представник відповідача не заперечувала виплатити кошти по тимчасовій непрацездатності позивачки з 12 по 24 листопада 2014 року. Тертя особа в судове засідання не зявилась, надала до суду письмові заперечення на позовні вимоги. Вислухавши думку учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні такими, що підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивачка працювала на посаді старшого мерчендайзера у відділі продажів в [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Евяп Трейдинг Україна», з якою вона уклала безстроковий трудовий договір, відповідно до наказу № 29-К-ПР « Про прийняття на роботу» з 05.11.2013 року. 29 січня 2015 р. співробітник відповідача [PERSON], Менеджер з питань регіонального розвитку бізнесу північно-східного регіону (Харків, Полтава, Суми), вручив їй персональне попередження про наступне звільнення. В попередженні зазначено, що посада, яку займає позивачка, а саме посада старшого мерчендайзера, скорочується. Відповідно після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього персонального попередження вона підлягаю звільненню відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Попередження позивачка отримала 29.01.2015 р., а відтак 2-х місячний термін закінчується 29.03.2015 р., тобто звільнити позивачку мали після 29.03.2015 р. Пояснення представника відповідача про отримання поштою вказаного документа позивачкою 16 січня 2015 року не знайшло свого підтвердження, так як суду не надано відповідно до цього доказів. 12.03.2015 р. позивачка отримала лист з наказом про звільнення № 008-К-ЗВ від 02 березня 2015\~р. В наказі про звільнення № 008-К-ЗВ від 02 березня 2015 р. підставою звільнення зазначене персональне попередження № 10-12.14, але ця підстава стає законною лише після закінчення двох місячного терміну після одержання попередження. Попередження було вручено 29.01.2015 р., а відтак підстава звільнення стає законною після 29.03.2015 р. В день звільнення в порушення ст. 47 КЗпП України відповідач належним чином оформлену трудову книжку не видав, виплату всіх сум, що належать, не провів, копію наказу про звільнення з роботи не видав. На момент звільнення позивачці до сплати належала оплата допомоги по листку непрацездатності серія АГВ № 418445 за період з 12 листопада 2014 р. по 24 листопада 2014 р. включно за 9 робочіх днів. Відповідно до наданого розрахунку сума до сплати за тимчасову непрацездатність складає 1434,60 гривен 60 копійок. Твердження представника відповідача, що на підприємство не надано належного лікарняного листка не відповідає дійсності, так як з матеріалів справи вбачається про належність напрвлення лікарняного листа на підприємство. Зворотнього, а саме того факту, що лікарняний лист повернутий [PERSON] відповідач не довів. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Суду доведено представниками позивача, що на вказаному підприємстві не відбувалось скорочення штатів. Відповідних наказів про скорочення штатів на підприємстві не видавалось. Позивачку звільнили у звязку зі скороченням посади старший мерчендайзер, тобто начебто мало місце скорочення штату працівників, а саме: повне скорочення посади старший мерчендайзер (всіх штатних одиниць за цією посадою). Як вбачається з «Табелю використання робочого часу за березень 2015 р. посада «Старший мерчендайзер» була збережена. Двоє співробітників: [PERSON] та [PERSON] продовжують займати посаду «Старший мерчендайзер», тобто має місце зменшення чисельності по конкретній штатній одиниці. ТОВ «ЕВЯП ТРЕЙДИНГ УКРАЇНА» мало місце не тільки скорочення чисельності, а і прийняття на роботу працівника, так в «Табелі використання робочого часу за березень 2015 р. зявилось нове прізвище [PERSON], який займає посаду менеджер з питань регіонального розвитку. Таким чином, скорочення штату, а саме скорочення посади старший мерчендайзер було фіктивним, оскільки залишились дві посади старший мерчендайзер, які обіймають [PERSON] та [PERSON], що підтверджується табелем використання робочого часу за березень 2015 р. З огляду на вищевикладене, у ТОВ «ЕВЯП ТРЕЙДИНГ УКРАЇНА» мало місце скорочення чисельності, а не скорочення штату, тобто ПЕРСОНАЛЬНЕ ПОПЕРЕДЖЕННЯ ПРО НАСТУПНЕ ВИВІЛЬНЕННЯ № 10-12.14, тобто скорочення посади старшого мерчендайзера не відбулось. Відповідно до Ст. 8-1 КЗпП України: «Якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди» . Відповідно до «Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця № 158 (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР N 3933-12 від 04.02.94) ст. 9 ч.2: передбачено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на підприємцеві. Відповідачем не надано доказів, того що: дійсно мало місце скорочення чисельності, або штату працівників; що додержано відповідачем норми трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника; що є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що позивачка відмовилася від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві; що визначалось переважне право на залишення на роботі згідно ст. 42 КЗпП України, що попереджували позивачку за два місяці про наступне вивільнення за її підписом, що у день звільнення позивачці була видана належно оформлені трудова книжка та копія наказу про звільнення і був проведений розрахунок (ст.\~47 КЗпП), що повідомлялась державна служба зайнятості про фактичне вивільнення працівників (глава ІІІ-А КЗпП України). З огляду на вище перелічені обставини, суд приходить до висновку що звільнення позивачки проведено відповідачем з порушенням вимог чинного трудового законодавства України, а тому наказ відповідача "Про припинення трудового договору" від 02.03.2015 року 008-К-ЗВ не відповідає вимогам закону, підлягає скасуванню, а [PERSON] - поновленню роботі. У відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення робітника без законних підстав та винесення рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.2 та п.8 "Порядку обчислення середньої заробітної плати" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. за № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При цьому Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги позивача законними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Судом проведено відповідний розрахунок сум та встановлено, для стягненню суми такі, як 1434, 60 гривен та 16498,64 гривни, відповідно як сума сплати за вимушений прогул з 12 по 24 листопада 2014 року та сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 березня по 22 липня 2015 року. Також представник позивачки в судовому засіданні вказав, що діями відповідачів його довірительниці спричинено моральна шкода, яка виразилася в тому, що отримувала зверхнє ставлення з боку відповідача, що порушило її звичний спосіб та ритм життя, що привело до погіршення стосунків у сім»ї та роздратованості. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому суд зазначає, що факт порушення прав [PERSON] має місце, тому саме це є підставою для стягнення з відповідачів моральної шкоди. Виходячи з правил розумності та справедливості суд вважає, що необхідно з відповідачів стягнути моральну шкоду в розмірі двох тисяч гривен. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частиною 3 вказаної статті встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до вимог ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Outcome: partial