Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому вказує, що з вересня 2013 року по серпень 2018 року перебувала з відповідачем в трудових відносинах. 31 серпня 2018 року звільнена на підставі наказу від 30.08.2018 року № 76-К за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю згідно ч. 1 ст. 39 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. При звільненні 04.09.2018 року їй виплачено вихідну допомогу у сумі 14985 грн. 81 коп., не погодившись з розміром нарахованої при звільненні вихідної допомоги, звернулась зі скаргою до Управління Держпраці у Полтавській області. За результатами інспекційного відвідування Управління зафіксувало порушення діючого законодавства при обчисленні вихідної допомоги, винесло відповідний припис про усунення виявлених порушень від 26.12.2018 № ПЛ2507/783/АВ-ПЛ2877П783/П та визначило строк для їх усунення, проте у визначений строк відповідач порушення не усунув. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20.05.2019 року, стягнуто на її користь заборгованість по вихідній допомозі при звільненні в сумі 28036 грн. 89 коп. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб. Фактичне виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 року по справі 553/187/19 відбулося 27 травня 2019 року. Оскільки вихідна допомога входить до структури заробітної плати, у разі порушення строків її виплати, визначених в ст. 116 КЗпП України, з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України, відповідно відповідач має сплатити їй середній заробіток за період з 31.08.2018 року по 27.05.2019 року за весь період затримки розрахунку тривалістю 181 день, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 682 грн. 90 коп. Просить стягнути з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки на користь [PERSON] суму заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 123604 грн. 90 коп. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів з фізичних осіб; судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки надав суду заяву в якій просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач пропустила строк позовної давності в три місяці, встановлений ст. 233 КЗпП України, для вимоги про виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши клопотання проводити розгляд справи без її участі, в якому вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Коломієць Є.Є. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а представник відповідача - заяву про застосування строку позовної давності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.09.2013 року по 31.08.2018 року перебувала в трудових відносинах з Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки, працювала на посаді викладача юридичних дисциплін та була звільнена за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю за ч. 1 ст. 39 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП України), що підтверджується довідкою, виданою Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки № 446 від 21.09.2018 року, копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] та витягом з наказу № 76-К від 30.08.2018 року про звільнення. Як визначено в ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Оскільки [PERSON] при звільненні Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки виплачено вихідну допомогу не у повному обсязі - в сумі 14985 грн. 81 коп., тоді як за розрахунком, проведеним відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою Кабінет Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, розмір вихідної допомоги при звільненні мав становити 43022 грн. 70 коп., вона звернулась до суду за захистом порушеного права. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 року задоволено позов [PERSON] про стягнення недонарахованої вихідної допомоги при звільненні - стягнуто з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки на користь [PERSON] заборгованість по вихідній допомозі при звільненні в сумі 28036 грн. 89 коп. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб. Постановою Полтавського апеляційного суду від 20.05.2019 року апеляційну скаргу Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 року залишено без змін. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, доведеним є той факт, що з вини відповідача позивачу не виплачено у повному обсязі суму вихідної допомоги при звільненні у строки, встановлені у ст. 116 КЗпП України, що є підставами для застосування норм ст. 117 КЗпП України. Як вбачається з виписки АТ КБ "ПриватБанк" по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору клієнта [PERSON] за період 27.05.2019 - 28.05.2019 року, Полтавським кооперативним техніком їй 27.05.2019 року перераховано суму невиплаченої вихідної допомоги при звільнення в сумі 22459 грн. 37 коп. Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що вказана виплата здійснена на виконання вищезазначених судових рішень. Відповідно до п. 2 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 вказаного вище Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У відповідності до п. 10 "Порядку обчислення середньої заробітної плати" У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Як вбачається з довідки Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки б/н від 31.08.2018 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] у період з 01.06.2018 року по 31.07.2018 року становить 682 грн. 90 коп. За період з 01.09.2018 року по 26.05.2019 року включно час затримки виконання рішення суду становить 181 робочий день (у вересні 2018 року - 20 днів, у жовтні 2018 року - 22 дні, у листопаді 2018 року - 22 дні, у грудні 2018 року - 20 днів, у січні 2019 року - 21 день, у лютому 2019 року - 20 днів, у березні 2019 року - 20 днів, у квітні 2019 року - 20 днів, у травні 2019 року - 16 днів), тому виплаті підлягає середній заробіток у розмірі 123604 грн. 90 коп. (181 х 682 грн. 10 коп.). Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] має право на стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку в загальному розмірі 123604 грн. 90 коп. Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної даності суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, суд дійшов наступних висновків. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином, в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. З урахуванням вищенаведеного, оскільки факт неповного розрахунку з [PERSON] встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 року у справі № 553/187/19 року, яким стягнуто з відповідача невиплачену суму вихідної допомоги, яка є частиною заробітної плати, вказане рішення суду вступило в законну силу 20.05.2019 року, а виконане, тобто фактичний розрахунок з позивачем проведений 27.05.2019 року, на переконання суду, строк на звернення до суду слід обраховувати із зазначеної дати. Враховуючи викладене, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] звернулася до суду 09.07.2019 року, тобто в межах строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин суд не вбачає. А тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved