Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулася [PERSON] із позовом, в якому просить на підставі ст.ст. 118, 119 ЦК України та ст.ст. 115, 273-1 КЗпП України, стягнути з ПАТ „Дрогобицький машинобудівний завод" в її користь 12 758 грн 02 к. невиплаченої заробітної плати та 2 000 грн моральної компенсації. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.08.2019 позовну заяву залишено без руху. Позивач подала до суду уточнену позовну заяву, у якій просить на підставі ст.ст. 118, 119 ЦК України та ст.ст. 115, 273-1 КЗпП України стягнути з ПАТ „Дрогобицький машинобудівний завод" на її користь 12 758 грн 02 к. невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначає, що з лютого по червень 2019 року їй не виплачують заробітну плату, загальна заборгованість становить 12 758 грн 02 к. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.08.2019 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства „Дрогобицький машинобудівний завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі; постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 1 Закону України „Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України „Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата; у разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до абзацу 7 підпункту 2.1 Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому зазначені виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа „Суханов та Ільченко проти України" заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа „Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини", заява N 9 42527/98 тощо) „майно" може являти собою „існуюче майно" або засоби, включаючи „право вимоги" відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні „законне сподівання"/„правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України „Про оплату праці", так як позивач перебуває з відповідачем в трудових відносинах, проте йому не виплачена заробітна плата, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Як вбачається з роз`яснень викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011 року, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. На підтвердження нарахованої але не виплаченої заробітної плати позивачем надані суду довідку Публічного акціонерного товариства „Дрогобицький машинобудівний завод", підписану в.о. директора [PERSON]. та головним бухгалтером Плоскодняк О.В., згідно якої вбачається, що [PERSON] дійсно працює у ПАТ „Дрогобицький машинобудівний завод", і її заборгованість по заробітній платі станом на 15.07.2019 становить 12 758 грн 02 к. (за лютий 2019 року - червень 2019 року). Таким чином, суд вважає доведеним факт порушення роботодавцем законодавства про оплату праці через невиплату [PERSON] заробітної плати, в зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 12 758 грн 02 к. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід спеціального фонду Державного бюджету України в сумі 768 грн 40 к. Враховуючи наведене,

Outcome: approved