Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення про визнання за ним права власності на ? самочинно збудованого садового (дачного) будинку площею 42,2 кв.м., що на [ADDRESS] в порядку спадкування за законом спадкоємцем першої черги після смерті батька - [PERSON], яка сталася [INFO]. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що його батьку [PERSON] на підставі рішення Дрогобицького міськвиконкому №252 від 17.09.1998 року, як члену Садівничого товариства "Здоров'я", було передано у приватну власність земельну ділянку площею 867 кв.м. на [ADDRESS]. На вказаній земельні ділянці його батьком було самочинно збудовано дачний будинок загальною площею 84,4 кв.м., право власності на який в органах державної реєстрації речових прав не зареєстровано. Після смерті батька він прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори, отримав свідоцтво на інше спадкове майно, однак дачний (садовий) будинок помилково не був включений до спадкової маси. У зв'язку з цим, з 2008 року він став членом зазначеного СТ "Здоров"я", сплачує членські внески, в подальшому спільно з відповідачем [PERSON], який також являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], приватизували земельну ділянку, на якій розміщено садовий будинок. Разом з тим, звертався до відповідача - Дрогобицької міської ради з приводу визнання за ним права власності на половину дачного будиночку, однак йому в цьому було відмовлено. При таких обставинах змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Доповнив, що після отримання державного акту на право власності на земельну ділянку в садовому товаристві, не звертався до нотаріальної контори з приводу видачі йому свідоцтва про право на спадщину на половину садового будинку і будь-якого рішення з приводу саме цього спадкового майна нотаріусом не приймалось. Вказав, що садовий будинок був збудований самовільно його батьком. Вважає, що оскільки йому не надсилалось жодних листів від компетентних органів, а тому спірне самочинне будівництво здійснено з дотримання архітектурно-будівельних норм і правил, санітарних та протипожежних вимог. Крім цього, у нього немає даних про те, що порушене ним питання було предметом розгляду компетентного державного органу. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] заперечив з приводу задоволення позову, посилаючись на те, що чинним цивільним законодавством не передбачено процедури визнання права власності на самочинне будівництво в порядку спадкування, а тому просить в позові відмовити. Представник Дрогобицької міської ради - Щудло Р.Б. просив у задоволенні позову відмовити з підстав, які виклав письмово. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є безпідставним та підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи і часом її відкриття є день її смерті. Згідно вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок смерті. У відповідності до вимог статей 1222, 1261 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а в разі його відсутності, право на спадкування за законом одержують в рівних частках діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Передбачене коло спадкоємців першої черги за законом є вичерпним. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями за законом першої черги після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO]. Останній на час своєї смерті був членом СТ "Здоров"я", на території якого ([ADDRESS]) йому було виділено у власність земельну ділянку площею 867 кв.м. На вказаній земельній ділянці покійний [PERSON] самочинно збудував дачний (садовий) будинок загальною площе 84,4 кв.м., право власності на який в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], після смерті [PERSON], отримали державний акт на земельну ділянку площею 855 кв.м., що на [ADDRESS] в СТ "Здоров"я" (є співвласниками по ? ід. частині). Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] від 12 січня 2006 року, дачний (садовий) будинок в масу спадкового майна не включався, будь-яких доказів щодо прийняття нотаріусом рішення щодо цього майна чи помилки нотаріуса у невключенні цього майна до спадкової маси позивачем не представлено, хоча таке право йому було судом роз'яснено. Однак позивач вказав, що вправі сам вибирати спосіб захисту свого порушеного права і не позбавлений можливості звернутись до суду з даним позовом. Разом з тим, надав суду лист нотаріуса від 25.05.2007 року, в якому нотаріусом було запропоновано подати йому для прийняття спадщини після смерті батька правовстановлюючі документи, вказавши, що оскільки таких документів щодо спірної нерухомості у нього не було, а тому нотаріус в будь-якому випадку відмовив би йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на дачний (садовий) будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Однак, будь-яких доказів, що спірне самочинне будівництво здійснено з дотриманням будівельних норм і правил, санітарних та протипожежних вимог, позивачем суду не представлено, хоча судом, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, таке право йому було роз'яснено. При цьому позивач вказав, що таких доказів у нього немає і оскільки йому не надходило ніяких приписів від компетентних органів, а тому, на його думку, таке самочинне будівництво здійснено з дотриманням зазначених вище норм і правил. Разом з тим, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. В той же час позивачем не надано суду доказів щодо його звернення до інспекції державного будівельного архітектурного контролю, органів архітектури чи органу місцевого самоврядування про прийняття спірного об'єкта до експлуатації, хоча судом, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, таке право йому було роз'яснено, однак позивач вказав, що таких доказів у нього немає, нікуди він звертатись не буде, позаяк звертався до міського голови Дрогобича з заявою про визнання за ним права власності на спірну нерухомість, однак в цьому йому було відмовлено. Крім цього, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самовільного будівництва)" право власності на самовільно побудовані жилі будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як ті особи, які здійснили самовільне будівництво, так і їх спадкоємці. Поряд з цим, за загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування"). При цьому, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. Однак, такої вимоги позивачем не заявлено. З огляду на вказане вище, враховуючи той факт, що спірне самочинне будівництво було здійснено спадкодавцем, а позивачем суду не надано доказів щодо відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину на спірне майно, доказів про те, що спірне самочинне будівництво здійснено з дотриманням будівельних норм і правил, санітарних та протипожежних вимог, а також доказів, що порушене ним питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed