Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому (з урахуванням уточнених вимог) просить: розірвати Договір оренди від 20 грудня 2000 року, укладеного між [PERSON] та СВК «Агрофірма «Україна»»; зобов`язати СВК «Агрофірма «Україна»» повернути [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 21213 («Нива») державний знак [NUMBER] , вартістю 65790,00 грн у стані, в якому він був одержаний з урахуванням нормального зносу, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки ВАЗ 21213 («Нива») державний знак [NUMBER] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 20 грудня 2020 року між ним та СВК «Агрофірма «Україна»» був укладений договір оренди належному йому автомобіля ВАЗ 21213 («Нива»), д/н [NUMBER] . Відповідно умов договору, наймодавець передає наймачу автомобіль для виробничих потреб, строк дії якого до 01 лютого 2005 року. Пуктом 6.2 Договору передбачено, що у разі відсутності вимог однієї з сторін про припинення чи зміни умов Договору після 1 (одного) місяця після закінченого строку Договору, договір вважається поновленим на той же строк і на тих же умовах, що були обумовлені дійсним Договором. Так, на виконання вимог договору ним 11.02.2020 року було повідомлено відповідача про припинення Договору оренди, шляхом направлення письмової вимоги про припинення Договору оренди від 20.12.2000 року та повернення орендованого майна. Однак, орендоване майно не повернуто. Таким чином просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді Приазовського районного суду Апалькової О.М. від 18 березня 2020 року позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді Приазовського районного суду Апалькової О.М. від 30 березня 2020 року відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання по справі. Ухвалою Приазовського районного суду від 27 травня 2020 року відкладене підготовче провадження по справі. 24 червня 2020 року від представника відповідача - адвоката Скуратова Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнають, просить відмовити у їх задоволенні, мотивуючи тим, що дійсно наявний договір оренди, укладений 20 грудня 2000 року між [PERSON] та СВК «Агрофірма «Україна»». Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 Договору оренди, строк дії договору до 01.02.2005 року; за відсутності заяви однієї із сторін про припинення чи зміни Договору після закінченого строку його дії протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той же строк і на тих же умовах, які були передбачені даним Договором. Зазначає, що договір сторонами укладений з 20 грудня 2000 року до 01.02.2005 року, тобто на 4 роки 1 місяць та 11 днів. У зв`язку з не поданням позивачем заяви про припинення договору, він кожного разу продовжувався на строк 4 роки 1 місяць та 11 днів, та діє до 25 липня 2021 року. Направлення позивачем у лютому 2020 року заяви про повернення майна за договором та припинення дії договору є порушенням погоджених сторонами умов договору. Інших причин, які б були підставами для розірвання договору, відсутні, а тому немає підстав для його розірвання. Ухвалою Приазовського районного суду від 24 червня 2020 року позовна заява була залишена без руху 01 липня 2020 року на виконання вимог ухвали суду від 24 червня 2020 року від позивача надійшла позовна заява ( в новій редакції). Ухвалою Приазовського районного суду від 01 липня 2020 року продовжено розгляд цивільної справи та призначене підготовче судове засідання. 29 липня 2020 року від представника позивача - адвоката Вороніна І.О. надійшла відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовні вимоги позивача, мотивуючи тим, що ЦК України та приписами Договору оренди від 20 грудня 2020 року не визначена систематична пролонгація строку Договору після одноразового продовження строку договору. У розумінні ст.. 764 ЦК України, за умови відсутності заперечень однієї із сторін, договір вважається поновленим на строк який був раніше встановлений договором, тобто лише одноразово і до 12.03.2009 року. А тому, з 13.03.2009 року Договір оренди від 20.12.2000 року є таким, що без визначення строку і є таким, що може бути припинений у будь-який час. Розрахунки відповідача щодо строків дії Договору оренди є незрозумілими, оскільки відповідач на власний розсуд тлумачить приписи Закону, змінює умови Договору, що до речі є порушенням принципу добросовісності. Щодо посилання відповідача про відсутність підстав для зміни або розірвання договору, зазначає, що відповідач систематично порушує умови Договору стосовно обов`язку наймача надавати наймодавцю можливість контролювати стан автомобіля, що прямо передбачено п. 4.3 Договору. 29 липня 2020 року від представника позивача - адвоката Вороніна І.О. надійшла заява про доповнення підстав позову, в якому зазначає, що підставами розірвання договору є невиконання відповідачами п. 4.3 Договору оренди від 20 грудня 2000 року, що є істотним порушенням, а тому відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір підлягає розірванню. Ухвалою судді Приазовського районного суду Пантилус О.П. від 27 серпня 2020 року справа прийнята до провадження на підставі повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з відставкою судді Апалькової О.М.. 28 серпня 2020 року від представника відповідача - адвоката Скуратова Д.В. до суду надійшли додаткові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає вимоги позивача необґрунтованими і недоведеними. Ухвалою судді Приазовського районного суду Васильцової Г.А. від 15 вересня 2020 року справа прийнята до провадження на підставі повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з відставкою судді Пантилус О.П.. Ухвалою Приазовського районного суду від 17 вересня 2020 року відкладене підготовче провадження по справі. Ухвалою Приазовського районного суду від 08 жовтня 2020 року закрите підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Приазовського районного суду від 16 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Скуратова Д.В. про відвід судді. Представник позивача - адвокат Воронін І.О. у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просить їх задовольнити, пояснюючи тим, що [PERSON] звертався до СВК «Агрофірма «Україна»» з заявою про повернення автомобіля протягом місяця до закінчення дії договору. Протягом усього періоду відповідач не надавав доступу до авто для огляду. А тому є підстави вважати, що транспортний засіб не існує і вони сумніваються у фізичній наявності транспортного засобу. Також зазначив, що систематична пролонгація договору законом не передбачена. Представник відповідача - адвокат Скуратов Д.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що предметом позову є вимога про розірвання договору та повернення майна. Умовами спірного договору, а саме п. 6.2 передбачене продовження дії договору у разі відсутності заяви про його розірвання. Підписаний договір був 20 грудня 2000 року і строк його дії до 01 лютого 2005 року. У зв`язку з відсутністю заяв, договір був пролонгований на строк дії договору, а тому договір діє до 25.07.2021 року. Крім того, відсутні підстави для розірвання договору, оскільки позивачем не надано доказів невиконання відповідачем умов договору щодо огляду транспортного засобу та інших дій, які зазначає позивач, попри те, що вони навіть не прописані у договорі. Представник відповідача - адвокат Соловйов В.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що рішенням Приазовського районного суду від 26 липня 2010 року встановлено, що СВК «Агрофірма «Україна»» використовує автомобіль належний [PERSON] марки ВАЗ 21213 д/н [NUMBER] . Доказів, на підтвердження невиконання умов договору позивачем не надано. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем існують зобов`язальні правовідносини які визначені та виникли на підставі цивільно-правового Договору від 20 грудня 2000 року оренди транспортного засобу марки - автомобіля Нива д/н [NUMBER] . Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів автомобіль ВАЗ 21213, 1995 року випуску, зареєстрований 23.12.2000 року за [PERSON] . Згідно п. 9 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як передбачено ст. 629 ЦК України. Строком договору, відповідно до ст. 631 ЦК України є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Статтею 651 ЦК України визначено підстави для зміни або розірвання договору. Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Отже, після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку має місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Пунктом 6.1. Договору від 20 грудня 2000 року встановлений строк його дії - до 01 лютого 2005 року. Пунктом 6.2 Договору від 20 грудня 2000 року, передбачено, що за відсутності заяви однієї із сторін про припинення чи зміни Договору після закінченого строку його дії протягом одного місяця, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах, які були передбачені даним Договором Тобто між сторонами укладено договір на 4 роки 1 місяць 11 днів. Таким чином, строк Договору оренди від 26 жовтня 2000 року закінчився 01 лютого 2005 року та за відсутністю заперечень орендодавця продовжувався відповідно до 12 березня 2009 року, 03 травня 2013 року, 14 червня 2017 року та до 25.07.2021 року. Позивач, як орендодавець, спрямувавши у лютому 2020 року на адресу відповідача лист про припинення договору оренди у зв`язку із закінчення строку його дії, діяв передчасно, оскільки строк дії Договору ще не закінчився. Припинення договору можливе лише у випадку настання обставин, зазначених у самому договорі та на підставах, що встановлені Законом. Стаття 781 ЦК України передбачає підстави для припинення договору найму: у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем. Стаття 783 ЦК України передбачає підстави для розірвання договору найму на вимогу наймодавця: 1. Наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача. Договором оренди (п.6.1) визначено, що цей договір діє з моменту підписання сторонами до 01.02.2005 року. Відповідно до п. 6.2 договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміни Договору після закінченого строку його дії протягом одного місяця, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах, які були передбачені даним Договором. Пунктом 6.3 Договору передбачено розірвання договору за згодою сторін або у судовому порядку Вказані підстави для припинення договору оренди у даному випадку були визначені сторонами договору, а отже, вказані умови повинні бути дотримані сторонами договору. Жодне з положень договору не визнавалося недійсним. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору, що може бути підставою розірвання договору у судовому порядку. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 12 ЦПК України. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог передчасними та не доведеними і у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення. Крім того, оскільки законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, то слід відмовити у задоволенні позовних вимог щодо повернення [PERSON] автомобіля марки ВАЗ 21213 («Нива») державний знак [NUMBER] , та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки ВАЗ 21213 («Нива») державний знак [NUMBER] . Також, слід відмовити позивачу у стягненні з відповідача судових витрат по справі, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Суд акцентує увагу, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Outcome: dismissed