Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення заборгованості за договором про заощадження. Свої позовні вимоги аргументує тим, що 09.12.2010 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір заощадження №SAMDN25000713263262, - вклад "Золота гривня", згідно якого [PERSON] передав, а відповідач прийняв без фізичного постачання банківське золото, вагою 18,82 тройської унції на термін 12 місяців по 09.12.2011 року включно із процентною ставкою 6% річних. Відповідно до п. 7 даного Договору у випадку якщо в строк не пізніше за один день до закінчення терміну вкладу клієнт не заявив Банку про відмову від продовження терміну вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, вказаний в п. 1 цього договору; термін вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в Банк; при цьому числення нового терміну вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього терміну вкладу. 14 березня 2014 року після звернення позивача щодо виплати належного йому вкладу та процентів за користування вкладом, відповідачем було здійснено виплату суми нарахованих процентів та вкладу за період з 09.12.2010 року по 09.12.2011 року, а саме банківського золота загальною масою 19,94 тройської унції на суму 257973,73грн. на відкритий [PERSON] за умовами договору особовий рахунок. За ініціативою банку договір №SAMDN25000713263262 від 09.12.2010 року було розірвано 09.12.2011 року і продовження вкладу не відбувалось; а тому позивач вважає дії відповідача щодо односторонньої відмови від виконання зобов'язань неправомірними і просить стягнути із ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за договором про заощадження в сумі 40663,33грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги довірителя [PERSON] підтримав, подавши уточнену позовну заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив присудити стягнути із ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за договором про заощадження №SAMDN25000713263262 від 09.12.2010 року за період з 10.12.2011 року по 12.01.2015 року в сумі 40663,33грн., ураховуючи невиплачені проценти за період з 10.12.2011року по 14.03.2014р., інфляційні збільшення та три відсотки річних за період з 14.03.14р. по 12.01.2015 року. Представник відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" Гнатишак О.В. у судовому засіданні позову не визнав з підстав, викладених у письмовому запереченні на позовну заяву, де вказав, що договір про заощадження від 09.12.2010 року діяв лише 12 місяців до 09.12.2011 року і позивач був повідомленим про це, оскільки обслуговуючим персональним менеджером банку [PERSON] 18.05.2011 року було направлено [PERSON] відповідний лист-повідомлення за вихідним номером 3252 про відмову банку від лонгації договору. Допитана як свідок у справі [PERSON] у судовому засіданні підтвердила про скерування наведеного вище повідомлення позивачу як клієнту банківської установи, а також пояснила, що всі дії щодо неперерахування коштів 10.12.2011 року після закінчення терміну вкладу, а також самий вклад і нараховані проценти погоджувала із керівництвом банку. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з'ясувавши усі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав: Із договору про заощадження №SAMDN25000713263262 вклад "Золота гривня" видно, що 09.12.2010 року [PERSON] передав, а ПАТ КБ "Приватбанк" прийняв без фізичного постачання банківське золото, вагою 18,82 тройської унції на термін 12 місяців по 09.12.2011 року включно із процентною ставкою 6% річних. Відповідно до п. 7 даного договору було обумовлено, що у випадку якщо в строк не пізніше за один день до закінчення терміну вкладу, клієнт не заявив Банку про відмову від продовження терміну вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, вказаний в п. 1 цього договору; термін вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в Банк; при цьому числення нового терміну вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього терміну вкладу. Згідно п. 9 договору сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дня розірвання договору. Однак, всупереч наведеному повідомленням ПАТ КБ "Приватбанк" від 06.05.2014 року №20.1.0.0.0/7-20140327/1930 на заяву [PERSON] від 27.03.2014 року було поінформовано, що договір про заощадження №SAMDN25000713263262 від 09.12.2010 року розірвано 09.12.2011 року за ініціативою банку; продовження вкладу не відбувалось, оскільки даний тип депозитів було скасовано 30.08.2011 року. Як установлено в судовому засіданні фактичний термін користування відповідачем вкладом позивача відбувся у період з 09.12.2010 року по 14.03.2014 року, що підтверджується випискою ПАТ КБ "Приватбанк", виданою 17.03.1014 року, за період з 09.12.2010 року по 14.03.2014 року; фактичне повернення вкладу, - списання з особового рахунку в банківських металах на той же рахунок клієнта банківської установи №26357608110736, що був призначений для внесення вкладу за договором про заощадження №SAMDN25000713263262 від 09.12.2010 року, - відбулось саме 14.03.2014 року, що не заперечувалось відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судовою практикою визначено, що стягнення трьох відсотків річних та суми боргу за весь час прострочення зобов'язання не є фінансовою (економічною) санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належним до сплати кредиторові, а тому ці 3% враховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судової справ", представником позивача представлено розрахунок заборгованості ПАТ КБ "Приватбанк" за договором заощадження від 09.12.2010 року; заборгованість становить 40663,33грн., яка складається із: 33119,97грн. - невиплачених процентів за період з 10.12.2011 року по 14.03.2014р; 6713,09грн. і 830,27грн. - відшкодування інфляційного збільшення та, відповідно, три проценти річних у період з 14.03.2014р. по 12.01.2015р. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ч. 1 ст. 1058 ЦК України передбачає, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Ураховуючи вище наведені норми законів у сукупності з поясненнями учасників судового розгляду, суд прийшов до переконання, що існують всі законні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за договором про заощадження з відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" в розмірі 40663,33грн., а в зв'язку із задоволенням позову згідно статті 88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 406,63грн. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. У тому числі під час провадження в справі Гнатишаком О.В. як представником відповідача у цивільному спорі не подано суду клопотань про доказування чи про звільнення від доказування неналежності, недопустимості суми нарахованих представником позивача [PERSON] невиплачених процентів його довірителю, відшкодування інфляційного збільшення та трьох відсотків річних; не спростовано обумовлене банківське зобов'язання за п. 7 спірного Договору стосовно автоматичного продовження договору; не зазначено доказів, які б спростовували кожну обставину, наведену в зверненні до суду позивачем [PERSON], а основне ніяким чином не мотивовано причин фактичного неповернення вкладу шляхом списання з особового рахунку в банківських металах на відкритий рахунок клієнта, обґрунтоване за умовами договору і фактичне користування вкладом позивача до 14.03.2014 року.

Outcome: approved