Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 19 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір №DNК0GІ0000000839, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 175000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.10.2021. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк та відповідачі 19 жовтня 2007 року уклали договір іпотеки №DNК0GІ0000000839. Згідно з умовами договору іпотеки відповідачі передали в іпотеку квартиру загальною площею 57,20 кв.м., житловою площею 40,50 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач за вказаним договором умови належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 20.02.2015 має заборгованість - 195160грн.40коп., з яких: 166259грн.33коп. - заборгованість за кредитом; 9975грн.52коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1183грн.70коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 17741грн.86коп. - штраф (процентна складова). Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів та будь-яких інших осіб з квартири, на яку має бути звернуто стягнення, а також вирішити питання про судові витрати. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» - задовольнити частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNК0GІ0000000839 від 19 жовтня 2007 року розмірі 195160грн.40коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 57,20 кв.м., житловою площею 40,50 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені, договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнуто солідарно з [PERSON] (ІПН [NUMBER]), [PERSON] (ІПН [NUMBER]) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір в розмірі 2074 (дві тисячі сімдесят чотири) гривні 40 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі ( предмет іпотеки), за адресою [ADDRESS] В іншій частині рішення сторонами не оскаржується. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній його частині в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №DNК0GІ0000000839, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 175000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік, а також інших платежів передбачених договором з кінцевим терміном повернення 19.10.2021 (а.с.11-14). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк та відповідачі 19 жовтня 2007 року уклали договір іпотеки №DNК0GІ0000000839. Згідно з умовами договору іпотеки відповідачі передали в іпотеку квартиру загальною площею 57,20 кв.м., житловою площею 40,50 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до розрахунку позивача, станом на 20.02.2015, заборгованість відповідачів за спірним кредитним договором складає - 195160грн.40коп., з яких: 166259грн.33коп. - заборгованість за кредитом; 9975грн.52коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1183грн.70коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 17741грн.86коп. - штраф (процентна складова) (а.с.4-7), а тому суд першої інстанції, посилаючись ст.ст. 589, 590 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 39 Закону України « Про іпотеку» , прийшов до правильного висновку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відмовляючи банку в його позовних вимогах про відмову у виселенні відповідачів, районний суд виходив з того, що позовні вимоги банку в цій частині не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеності факту проживання та реєстрації відповідачів. Однак, з таким обгрунтуванням відмови погодитися неможна, оскільки як зазначалося судом першої інстанції відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується копіями паспортів ( а. с. 18-20). Районним судом не було прийнято до уваги, що за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку". Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як видно із матеріалів справи, іпотечне житло не було придбане за рахунок кредиту та позивачем у позовній заяві не було зазначено постійне жиле приміщення, що надається особам, яких виселяють. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду в частині обґрунтування підстав відмови у виселенні відповідачів із спірної квартири підлягає зміні.

Outcome: partial