Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому зазначила, що станом на 15 квітня 1991 року вона, як неповнолітня (дошлюбне прізвище [PERSON]), була членом колгоспного двору по [ADDRESS], головою якого був її дід [PERSON]. Крім них членами даного колгоспного двору були її баба [PERSON] та її дядько (син голови двору) [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер і його майно успадкували [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати). [INFO] [PERSON] померла і її майно успадкував [PERSON] (чоловік). Отже після смерті [PERSON] та [PERSON] співвласниками вказаного житлового будинку залишилася вона і її частка становила 1/4, та її дід [PERSON] - голова колгоспного двору, частка якого становила 3/4 зазначеного домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер і спадщину після нього прийняв відповідач по справі - [PERSON], який є сином померлого. В подальшому, 15.11.2012, Комунальним підприємством "Інвентарбюро" Дунаєвецької районної ради Хмельницької області (далі - КП "Інвентарбюро") [PERSON], за заявою останнього, в порушення Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, був виданий дублікат свідоцтва від 15 листопада 2012 року про право власності на вказаний житловий будинок, який за змістом не відповідає тексту оригіналу свідоцтва: у ньому прізвище голови колгоспного двору зазначено як [PERSON], хоча в тексті оригіналу свідоцтва про право власності прізвище останнього записано як [PERSON]. Використовуючи зазначений дублікат, [PERSON] 15.11.2012 у КП "Інвентарбюро" зареєстрував за померлим [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок. 21.11.2012 [PERSON] на підставі зазначених правовстановлюючих документів отримав у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON], яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS]. 05.06.2013 [PERSON] подарував успадкований ним житловий будинок позивачці та відповідачу - [PERSON], кожному по 1/2. Посилаючись на те, що [PERSON] безпідставно успадкував весь спірний житловий будинок, який належав колгоспному двору, оскільки вона, як член даного двору мала право на 1/4 вказаного будинку, а тому були порушені її права, [PERSON] просить визнати недійсним дублікат свідоцтва від 15 листопада 2012 року [NUMBER] про право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння. Також позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.11.2012 видане [PERSON], скасувавши державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] від 30.11.2012, а також визнати недійсним договір дарування вказаного будинку від 05.06.2013 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, скасувавши державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] Також [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/4 вказаного будинку. В судовому засіданні [PERSON] та її представник заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, позивач пояснила, що до 1986 року вона проживала в будинку свого діда [PERSON] в [ADDRESS], де також проживала її баба [PERSON] та її дядько [PERSON] Після повернення з Ленінградської області її матері та батька, вона разом з братами почала проживати у будинку матері. Потім, в тому ж 1986 році, вони переїхали в Ленінградську область, селище Шугозеро, де на той час працювала її матір. Там вона була до 1989 року, поки її не забрав [PERSON] (дядько). Повернувшись в Голозубинці, вона продовжила проживати в хаті діда з бабою. В 1990 році вона одружилася з [PERSON], але вона з чоловіком продовжили проживати до липня 1991 року в будинку діда по [ADDRESS]. Після смерті діда все майно, в тому числі і будинок, успадкував [PERSON], а вона не знала, що мала право на частку вказаного будинку. Представник позивача також пояснив, що позивач мала право на 1/4 спірного будинку, який належав колгоспному двору, оскільки була неповнолітньою та не втратила права на частку у майні колгоспного двору. Про порушення своїх прав позивач дізналася вже після того, як [PERSON] подарував їй та її брату по 1/2 спірного будинку. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що в 2012 році [PERSON] звернулася до нього для оформлення спадщини після його батька, а її діда - [PERSON] Так як не було правовстановлюючих документів на спірний будинок, він спочатку отримав в інвентарбюро дублікат свідоцтва про право власності батька на вказаний будинок, зареєстрував за ним право власності на це нерухоме майно. Після цього у нотаріуса він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після батька, до складу якої входив саме цей будинок. Потім він цей будинок подарував [PERSON] та [PERSON], які є його племінниками, в рівних частках. Також позивач підтвердив ту обставину, що [PERSON] була членом колгоспного двору, головою якого був [PERSON], оскільки вона проживала з дідом та бабою у вказаному будинку до 1986 року, потім мати забрала її в Ленінградську область, а в 1989 році вона повернулася з Ленінградської області до діда з бабою, де і проживала. В 1990 році [PERSON] одружилася, але ще продовжила проживати до 1991 року в будинку діда. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що його рідна сестра [PERSON] проживала в будинку діда та баби, поки їх мати в 1986 році не забрала в Ленінградську область. В 1989 році сестра повернулася в с. Голозубинці і продовжила проживати разом з дідом та бабою, де також проживав його з сестрою дядько [PERSON] Після одруження в 1990 році сестра з чоловіком продовжили проживати в будинку діда, а літом 1991 року вона переїхала до будинку чоловіка. Також відповідач пояснив, що це вони з сестрою вирішили, щоб [PERSON] оформив спадщину після діда, зокрема спірний будинок, на себе, а потім він подарував вказаний будинок їм в рівних частках, а тому вважає, що права [PERSON] не були порушені. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що домоволодіння за [ADDRESS] належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON]. Крім нього, станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були його дружина [PERSON], син [PERSON] та його онука [PERSON]. Дані обставини підтверджуються рішенням виконавчого комітету Дунаєвецької районної ради народних депутатів від 19.05.1988 №79а "Про реєстрацію житлових будинків, які належать громадянам с. Голозубинці та с. Лошківці Дунаєвецького району" (а.с. 24), свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Дунаєвецької районної ради народних депутатів від 10.08.1988 про те, що домоволодіння, яке складається із одного житлового будинку в с.Голозубинці Дунаєвецького району належить колгоспному двору, головою якого являється [PERSON] (а.с.76). Належність даного господарства до колгоспного двору також підтверджується даними трудової книжки колгоспника та довідки від 20.04.1982, виданої колгоспом ім. 13- річчя Жовтня с. Голозубенці, згідно з якими [PERSON], який був головою двору, являвся членом вказаного колгоспу. Згідно виписки з погосподарської книги №1 за 1986-1990 роки в господарстві №66 проживали [PERSON], [INFO] (голова двору), його дружина - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO] (а.с. 23). Відповідно до виписки з погосподарської книги №2 за 1991-1995 роки в господарстві №64 проживали [PERSON] (голова двору), його дружина - [PERSON], син - [PERSON], зять - [PERSON] та онука - [PERSON] (а.с. 22, 65). Згідно із випискою з погосподарської книги №3 за 1991-1995 роки в господарстві №94 проживали [PERSON] (голова двору), його дружина - [PERSON], син - [PERSON], невістка - [PERSON], онук - [PERSON] та невістка - [PERSON] (а.с. 85). Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Відповідно до п. 1 Вказівок № 69 документами погосподарського обліку являються, затверджені Держкомстатом СРСР, форми первинного обліку для сільських Рад народних депутатів, а саме: форма №1 "Погосподарська книга", форма №2 "Список осіб, що тимчасово проживають на території сільської Ради" та форма №3 "Алфавітна книга господарств" Згідно із п.6 Вказівок № 69 сільські Ради один раз на п'ять років роблять закладку погосподарських книг (форма №1) та алфавітних книг (форма №2) станом на 1 січня. Закладка погосподарських книг робиться шляхом суцільного обходу дворів та опитування населення в період з 1 по 15 січня. В наступні чотири роки щорічно сільські Ради роблять суцільну перевірку та уточнення записів в раніше заведених погосподарських книгах. Перевірка та уточнення записів робляться станом на 1 січня з 1 по 15 січня. В судовому засіданні була досліджена погосподарська книга №1 по Голозубинецькій сільській раді за 1991 - 1995 роки. Зокрема, в господарстві №94, головою якого був [PERSON], також проживали [PERSON] і [PERSON] ([PERSON]). В той же час, в господарстві №64, головою якого був [PERSON], також проживали [PERSON] і [PERSON] ([PERSON]). Із досліджених судом вказаних записів в погосподарській книзі неможливо встановити, в якому господарстві станом на 15 квітня 1991 року проживала [PERSON]., оскільки в них відсутні належні дані про те, що закладки погосподарської книги робилися станом на 1 січня 1991 року і в подальшому перевірялися та уточнювалися. Наявність зробленого олівцем запису в погосподарській книзі по особовому рахунку по господарству №64 (а.с. 133) про те, що позивачка та її чоловік прибули до господарства [PERSON] в 1992 році не можуть свідчити про те, що [PERSON] не проживала у вказаному господарстві станом на 15.04.1991, адже як позивачка, так і відповідачі підтвердили той факт, що після одруження в 1990 році [PERSON] продовжила проживати в будинку діда ([PERSON].) і вибула звідти тільки влітку 1991 року. Крім того, відповідно до паспортних даних [PERSON], місцем її проживання значиться будинок [ADDRESS], де вона була зареєстрована з 15.10.1991 (а.с. 27). Допитана в судовому засіданні в.о. старости с. Голозубинці [PERSON] підтвердила факт, що [PERSON] проживала в будинку свого діда [PERSON], в той же час не змогла підтвердити достовірність зробленого олівцем запису в погосподарській книзі про те, що [PERSON] в 1992 році прибула до господарства свого діда з господарства [PERSON] Отже, суд констатує, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] була членом колгоспного двору по [ADDRESS], головою якого був [PERSON], оскільки на той час вона була неповнолітньою, а також проживала у вказаному господарстві. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім'я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Тому, станом на 15.04.1991 членами вказаного колгоспного двору, які мали право власності на майно, яке належало колгоспному двору, були [PERSON] (голова двору), його дружина - [PERSON], син [PERSON] та його онука [PERSON], а частка кожного з них в домоволодінні становила 1/4. [INFO] помер [PERSON], а [INFO] померла [PERSON], що підтверджується записами в погосподарській книзі (а.с. 135). Після них спадщину прийняв [PERSON], який був батьком [PERSON] та чоловіком [PERSON] [INFO] [PERSON] помер в с. Голозубинці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.03.2005, виданого Голозубинецькою сільською радою (а.с. 93). Спадщину після [PERSON] прийняв його син (відповідач по справі) [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи №267/2012, заведеної державним нотаріусом Дунаєвецької державної нотаріальної контори Люзняк О.М. (а.с. 92). Оскільки в свідоцтві про народження [PERSON] прізвище батька було зазначено як [PERSON], а в свідоцтві про смерть його прізвище було записано як [PERSON], рішенням Дунаєвецького районного суду від 31.08.2012 за заявою [PERSON] був встановлений факт, що [PERSON] є його батьком (а.с. 96). Так як в оригіналі свідоцтва про право особистої власності на спірний житловий будинок, який належав до колгоспного двору, вказано, що головою двору є [PERSON], а в свідоцтві про смерть останнього його прізвище зазначено як [PERSON], відповідач по справі - [PERSON] в КП "Інвентарбюро" отримав дублікат свідоцтва від 15 листопада 2012 року серії [NUMBER] про право власності на вказаний житловий будинок, який за змістом не відповідає тексту оригіналу свідоцтва - у ньому прізвище голови колгоспного двору зазначено як [PERSON]. (а.с. 76, 79). Тоді ж, 15.11.2012, [PERSON] зареєстрував за своїм померлим батьком право приватної власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №36260398 від 15.11.2012 (а.с. 11). 21.11.2012 нотаріусом Дунаєвецької державної нотаріальної контори Люзняк О.М. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкував після свого батька житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] (а.с. 108). 30.11.2012 [PERSON] зареєстрував за собою право приватної власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №36494805 від 30.11.2012 (а.с. 12). 05.06.2013 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони був укладений договір дарування житлового будинку, за яким [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] успадкований ним житловий будинок в с. Голозубинці, Дунаєвецького району, кожному по 1/2 (а.с. 13). Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог пункту 2.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права права власності та інших речових прав на нерухоме майно (далі - Тимчасове положення), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції, що діяла на час видачі дубліката), для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1. Пунктом 3.5.2 Тимчасового положення встановлено, що реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо із заявою про державну реєстрацію прав звернулась особа (особи), яка не може бути заявником відповідно до Положення. Згідно із п. 8.6. Тимчасового положення у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності органом, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно, за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи, до якої додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності, видається дублікат свідоцтва про право власності. За дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів, які проводять оформлення права власності, БТІ можуть здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва про право власності, у тому числі здійснення перевірки належності заявленої вимоги відомостям з Реєстру прав. На дублікаті свідоцтва про право власності обов'язково зазначається його номер, а до Реєстру прав вносяться відомості про втрату або зіпсування оригіналу свідоцтва та про видачу його дубліката. Отже, аналізуючи зміст наведених норм, слід зазначити, що діючим на час видачі [PERSON] дубліката свідоцтва про право власності [PERSON] на житловий будинок законодавством було передбачено видачу такого дубліката лише у разі крадіжки, втрати, чи пошкодження оригіналу свідоцтва про право власності з обов'язковим дотриманням встановленої процедури, яка передує видачі, та визнанням у зв'язку з цим недійсним втраченого свідоцтва і такий дублікат міг був виданий тільки власнику або уповноваженій ним особі, яким [PERSON] не являвся. В той же час державна реєстрація права власності [PERSON] на спірний житловий будинок могла бути проведена тільки за його заявою, а тому така реєстрація не може бути визнана законною, через що підлягає скасуванню, а дублікат свідоцтва слід визнати недійсним. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи те, що 21.11.2012 нотаріусом Дунаєвецької державної нотаріальної контори Люзняк О.М. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкував після свого батька весь житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], хоча не мав на це права, так як [PERSON] належала на праві власності 1/4 вказаного будинку, тому дане свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним, оскільки воно порушує права [PERSON], як співвласника спірного житлового будинку. За таких обставин також підлягає скасуванню державна реєстрація права власності [PERSON], яка була проведена на підставі недійсного правовстановлюючого документа. В силу ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема відповідно до частин 1, 3 та 4 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, розпорядившись спірним будинком, а саме: подарувавши [PERSON] та [PERSON], кожному по 1/2 частки будинку, [PERSON] порушив права [PERSON], як співвласника вказаного будинку. Тому договір дарування даного житлового будинку від 05.06.2013 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони слід визнати недійсним, скасувавши державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на зазначений будинок. В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відсутність у правовстановлюючому документі (свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок) вказівки про розмір часток у праві власності кожного із співвласників перешкоджає у реалізації належного сторонам права користування та розпорядження належними їм частками. За наведених обставин суд вважає, що право власності [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/4 частину домоволодіння, а тому її позов є таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в сумі 243,60 грн. по 121,60 грн. з кожного. На підставі ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст. 16, 202 - 204, 317, 319, 328, 392, 717, 1218 ЦК України,

Outcome: approved