Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що позивач та відповідач уклали споживчий кредитний договір №09.2/311-6 від 11.09.2006 року. Для забезпечення виконання вказаного договору того ж дня сторони за договором уклали договір застави № 774 (надалі договір) легкового автомобіля марки HYUNDAI, модель MATRIX, 2006 року випуску, р/н [NUMBER], який тобто договір, був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр №3942). 05.04.2011 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на заставне майно. На переконання позивача, договір застави має бути визнаний частково недійсним. Пунктом 4.3.2 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса. Частина 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачає, що реалізація заставленного майна, на яке звернуто стягнення, проводиться держвиконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено Законом чи договором. В той же час ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» станом на дату укладення договору передбачала, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно з цим Законом. Зміст поняття «позасудового порядку» вичерпно розкрито у ст. 26 цього ж Закону та не включало в собі стягнення за виконавчим написом. Такий пріоритет прямо закріплений в самому Законі (п.2 розділу IX «Прикінцевих та перехідних положень»). Разом з тим, позивач не може погодитися , що сторонами при укладенні договору застави досягнуто згоди щодо такої його умови, як право заставодержателя звертати стягнення на майно шляхом вчинення відповідного виконавчого напису (п. 4.3.2 ст. 4 Договору). Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 2, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз. 2 ч. 3 вказаної норми). Отже, виходячи із наведеного, незважаючи на свободу договору, у будь-якому випадку його умови мають відповідати загальним засадам цивільного законодавства, а сторони, в свою чергу, при укладенні договору не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, таким чином, умови договору застави щодо звернення стягнення на заставлене рухоме майно шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису суперечать нормам чинного законодавства - ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Щодо вимоги позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, то ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше встановлено договором або законом; ч. 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше передбачено законом або договором застави. Як вбачається з укладеного договору застави, його предметом є рухоме майно. Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна регулюється Законом України "П забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів реєстрацію обтяжень", звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження визначений в ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Частиною 1 ст. 26 вказаного Закону передбачено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Положеннями Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" не передбачено такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса. Прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Відтак, Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, а положення Закону України "Про заставу" застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Разом з тим, постановою КМУ від 29.06.1999 р. № 1172 затверджений перелік документів, за якими звернення стягнення проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, згідно якого акти звірки заборгованості, вимоги банку щодо наявності та погашення заборгованості нотаріусу не надавались, у нотаріуса відсутні докази безспірності вимог до боржника, через що спірний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Предмет позову становить вимога про визнання частково недійсним договору р застави № 774 від 11.09.2006 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3942 в частині звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 05.04.2011 р., вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за 825 щодо звернення стягнення на легковий автомобіль марки HYUNDAI, модель MATRIX, 2006 року випуску, зареєстрований № [NUMBER], шасі (кузов,рама) [NUMBER], тип ТЗ- легковий -КОМБІ-В. [NUMBER]. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Заслухав пояснення представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за договором кредиту від 11.09.2006 р. №09.2/311-6, який був укладений між АКБ «УкрСоцбанк» та [PERSON], останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 10 948,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10.09.2012 р. За договором застави транспортних засобів №774 від 11.09.2006 р. позивач (заставодавець) надав відповідачу (заставодержателю) транспортний засіб засіб марки HYUNDAI, модель MATRIX, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов, рама) [NUMBER], тип ТЗ - легковий - комбі, [NUMBER] в заставу в якості забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань за договором кредиту від 11.09.2006 р. №09.2/311-6. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України насамперед встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Пунктом 4.3.2 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса. Частина 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачає, що реалізація заставленного майна, на яке звернуто стягнення, проводиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено Законом чи договором. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» в редакції, яка діяла станом на дату укладення договору, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно з цим Законом. Разом з тим, перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження визначений ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який не передбачає такого виду як вчинення виконавчого напису нотаріусом, через що доводи позивача у частині визнання частково недійсним договору застави транспортних засобів №774 від 11.09.2006 р., який був укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], в частині звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса з передбаченої ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України підстави. Разом з тим, для суду вбачаються підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Згідно ч. 1 ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За ст. 88 зазначеного вище закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Такі ж положення містяться і у п. 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердж. наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р.) та у яких, зокрема, зазначається, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису нотаріуса документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку, затвердженому Постановою КМУ від 29.06.1999 р. За п. 1 «б» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису про звернення стягнення на заставлене майно за нотаріально посвідченими угодами подаються документи, що безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 68 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставами для бухгалтерського обліку є первинні документи, які фіксують факти здійснення всіх банківських операцій, та які мають відповідний зміст та підписи компетентних осіб. З наявної у матеріалах справи копії виконавчого напису вбачається, що передбачених вказаними правовими нормами первинних бухгалтерських документів, які би свідчили про безспірність як самого факту заборгованості, так і розміру останньої та які встановлюють прострочення виконання зобов'язання банком нотаріусу не було надано, через що позов в цій частині також підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved