Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

24.03.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 24 липня 2008 року між ПАТ "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ "Електрон Банк") та гр. [PERSON] було укладено кредитний договір №КF51049 з додатками, згідно якого Позивачем було надано Відповідачу кредит в розмірі 23291,00 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 23.07.2015 року (пункти 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору), під 13% річних. Позивач зазначає, що банком умови Кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній Кредитним договором, що підтверджується Заявою на видачу готівки №1430_6 від 24.07 .2008р. Відповідно до умов Кредитного договору №КF51049 від 24.07.2008 року, а саме п. 5.2.9 Позичальник зобов'язаний: повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобов'язання у наступних випадках: - затримання сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; - перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять процентів; - несплати Позичальником більше однієї виплати, яка перевищує п'ять процентів суми Кредиту. Також згідно п.5.3.1 Кредитного договору, Банк має право: "у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором списати з рахунків Позичальника суми боргу на підставі свого розпорядження про примусову сплату боргового зобов'язання; звернути стягнення на предмет застави та інше майно, яке надане в якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором; звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором; вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором від поручителя, гаранта, майнового поручителя". Згідно п. 10.10 Кредитного договору відносини Сторін не врегульовані Кредитним договором регулюються чинним законодавством У країни. Позивач зазначає, що 18 лютого 2014 року Відповідачу було направлено Повідомлення-вимогу вих. №09-3/3304. Після вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, а також нарахованої пені Відповідач частково зменшив суму заборгованості, однак в повному обсязі своїх договірних зобов'язань не виконав, а саме заборгував банку: 114,62 доларів США (2681,42 грн.) - заборгованість по відсотках; 204,21 доларів США (4777,30 грн.) - нарахована та несплачена пеня; 3967,19 гривень - витрати за проведення претензійно-позовної роботи, з яких 3000 грн. - витрати за вчинення виконавчого напису та 967,19 грн. - судові витрати. Позивач також вказує, що пеня нарахована згідно з пунктами 6.2 та 6.3 Кредитного договору, відповідно до яких за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом Позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожний день прострочення виконання. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення з відповідача 3000,00 грн., позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між між ПАТ "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ "Електрон Банк") та відповідачем 24 липня 2008 року було укладено Договір застави зареєстрований в реєстрі за №3772. Відповідно до п. 10.10 Кредитного договору: відносини сторін не врегульовані Кредитним договором регулюються чинним законодавством України. Відповідно до п.5.3.l Кредитного договору Банк має право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором звернути стягнення на предмет застави. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору забезпеченням виконання Боргових зобов'язань Позичальника за Кредитним Договором виступає застава транспортного засобу: тип легковий автомобіль (універсал) марки PEUGEOT, моделі PARТNER СОМВІ 1.6,2008 року випуску. Відповідно до п.2 Договору застави для забезпечення своєчасного повернення отриманих кредитних коштів, процентів за користування ним, оплати штрафних санкцій у передбачених законом та кредитним договором випадках, відшкодування інших витрат та збитків, заставодавець передає заставодержателю транспортний засіб. Відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., виданий 01.08.2014р. зареєстрований в реєстрі за №2822 плата за вчинення виконавчого напису склала 3000,00 грн. Оплата даної суми підтверджується відповідними платіжними документами. Відповідно до плану рахунків ПАТ "ВіЕс Банк", витрати на претензійно-позовну роботу відносяться до комісійних витрат. Відповідно до п. 3.8. Кредитного договору прострочені комісії відносяться до третьої черги погашення заборгованості за Кредитним договором. За наведених підстав позивач вважає, що має право вимагати відшкодування витрат пов'язаних з вчиненням виконавчого напису нотаріуса на договорі застави, що виступає в якості забезпечення виконання Кредитного договору. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по Кредитному договору №КF51049 від 24.07.2008 року в сумі 318,83 доларів США, що становить 7458,72 грн. по курсу НБУ станом на 19.03.2015р., витрати за вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі застави в розмірі 3000,00 грн. та відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що банк надав відповідачу кредитні кошти для купівлі автомобіля, а відповідач передав автомобіль у заставу банку. Після того як відповідач допустився неналежного виконання зобов'язань банк вчинив виконавчий напис нотаріуса на договорі застави та пред'явив його до виконання. В процесі здійснення виконавчого провадження відповідач погасив заборгованість по тілу кредиту, пені та процентів за користування кредитом, які були зазначені у виконавчому написі нотаріуса, тому виконавче провадження було закінчене. При цьому, відповідач не відшкодував витрат на вчинення позивачем виконавчого напису, а також залишились не сплаченими проценти за користування кредитними коштами та пеня, що нараховані від часу вчинення виконавчого напису до фактичного погашення тіла кредиту. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи і за змістом яких відповідач визнає вимоги про стягнення процентів в розмірі 114,62 доларів США (еквівалент в гривнях - 1805,22 станом саме на 13.11.2014 року), а також визнає вимоги про стягнення судових витрат, що складаються з оплати судового збору за подання позову пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В решті позовні вимоги відповідач не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними і просить суд відмовити в їх задоволенні. 24 липня 2008 року між відповідачем та ВАТ "Електрон Банк" (правонаступником якого є ПАТ "ВіЕс Банк) було укладено кредитний договір №КF51049, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) в розмірі 23291,00 долар США, а відповідач зобов'язався повернути кошти у встановлений договором строк та в установленому порядку, а також сплатити кошти за користування кредитом. Відповідач зазначає, що у зв'язку із скрутним матеріальним становищем ним було прострочено платежі за договором, внаслідок чого виникла заборгованість. Намагаючись належним чином виконувати взяті на себе за договором кредиту зобов'язання, відповідач частинами сплачував заборгованість. Так, 18.08.2014 року - 518,ОО доларів США (еквівалент у гривнях - 6771,98); 08.10.2014 року - 1000 доларів США (еквівалент у гривнях - 12966,30); 10.10.2014 року - 3564,76 доларів США (еквівалент у гривнях - 46163, 72). У зв'язку з наведеним відповідач зазначає, що станом на 10 жовтня 2014 року ним повністю сплачено тіло кредиту по договору. Відповідач зазначає, що маючи намір виконати в повному обсязі взяті на себе зобов'язання за договором кредиту, тобто повернути не лише тіло кредиту, але й сплатити передбачені договором проценти за користування кредитом, він неодноразово звертався до банку з проханням визначити йому належну до сплати суму процентів та не чинити перешкод у виконанні зобов'язань за договором, останні рази подавав відповідні письмові заяви 08.10.2014 року, 10.10.2014 року, 30.10.2014 року, 04.11.2014 року. За твердженням відповідача, всі його усні та письмові звернення були залишені без реагування, суму належних до сплати процентів за договором йому так і не було визначено, відповідей на подані заяви не надано. На думку відповідача, таким чином, позивач навмисне створює йому перешкоди у виконанні умов договору щодо сплати процентів, що в свою чергу призводить до нарахування відповідачу процентів в значно більшій сумі та штрафних санкцій, чим суттєво порушуються його права. Відповідач вказує, що позовні вимоги щодо стягнення з нього в тому числі і процентів в розмірі 114,62 доларів США по даному кредитному договору, вже були предметом судового розгляду, але позовні вимоги були залишені без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України - у зв'язку з повторною неявкою належним чином повідомленого Позивача в судове засідання, отже розгляд справи не відбувся саме з вини Позивача - внаслідок його неявки. Вказаний розмір належних до сплати процентів (114,62 доларів США) був визначений Позивачем станом на 13.11.2014 року, і так як позов не було розглянуто з вини Позивача, а самим Позивачем за заявами відповідача не було визначено та повідомлено йому належну до сплати суму процентів, відповідач вважає, що не повинен зазнавати негативних наслідків від коливання курсу валют, оскільки вказане суперечить конституційним принципам добросовісності, справедливості, рівності сторін. Із посиланням на положення ст. 613 ЦК України відповідач зазначає, що для визначення гривневого еквіваленту заборгованості по процентах застосуванню підлягає саме курс гривні щодо долара, визначений НБУ станом на 13.11.2014 року, що становить 15,749 грн. за 1 долар США, тобто стягненню підлягають проценти в розмірі 114,62 доларів США (еквівалент в гривнях - 1805,22 грн.). Вимоги про стягнення пені відповідач не визнає та вказує, що відмінною, характерною та визначальною ознакою пені є її обчислення за кожен день прострочення, однак в порушення вказаних норм Позивачем не надано суду належного розрахунку пені, із зазначенням кількості днів прострочення, не наведено формули та принципу, за якими такий розрахунок проводився. Крім того, із наданого Позивачем розрахунку не видається можливим встановити якою є загальна кількість днів прострочення, не зрозуміло яким чином проводився й розрахунок, внаслідок чого виникають труднощі в перевірці обґрунтованості нарахованої суми пені, а наданий Позивачем розрахунок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів. На думку відповідача, наданий Позивачем розрахунок пені не містить належних даних, які б обґрунтовували заявлений до стягнення розмір пені, тому даний розрахунок ґрунтується виключно на припущеннях, а тому не може в силу ст. 60 ЦПК України взятий до уваги судом як доказ. Разом з тим, посилаючись на положення ст.ст. 551, 614, 616, ЦК України, відповідач зазначає, що в разі якщо суд дійде висновків щодо обґрунтованості вимог Позивача про стягнення пені, відповідач просить зменшити розмір пені, що підлягає стягненню та застосувати для визначення гривневого еквіваленту курс гривні щодо долара станом на 13.11.2014 року, врахувати, що таке прострочення сталося не з його вини. Стосовно вимог про стягнення витрат за проведення претензійно-позовної роботи, відповідач вказує, що ст. 79 ЦПК України не містить у своєму переліку такого виду судових витрат, як витрати за проведення претензійно-правової роботи. Крім того, відповідач зазначає, що з виконання виконавчого напису нотаріуса (в т.ч. і витрат за його вчинення) було відкрито виконавче провадження, яке на даний час закінчено з підстав повного добровільного його виконання, тому стягнення коштів в сумі 3000,00 грн. за вчинення виконавчого напису суперечить принципу недопустимості повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду і за одне і те саме правопорушення, передбаченому ст. 61 Конституції України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.07.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №КF51049 на суму 23291,00 долар США, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення не пізніше 23.07.2015 року (а.с. 7-10). Кредитні кошти відповідач отримав, що підтверджується заявою на видачу готівки №1430_6 від 24.07.2008 року (а.с. 11). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, між позивачем та відповідачем був укладений договір застави транспортного засобу від 24.07.2008 року (а.с. 13-16). Як вбачається з матеріалів справи, 18.02.2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору (а.с. 12). 01.08.2014 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бурбуляк Х.М. вчинив виконавчий напис на договорі застави, яким запропонував звернути стягнення на транспортний засіб та за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля, задовольнити вимоги ПАТ "ВіЕс Банк" за період з 01.02.2014 року по 01.08.2014 року включно у розмірі: еквівалентному 4816,93 доларів США (58271,59 грн.) - заборгованість за кредитом; еквівалентному 213,97 доларів США (2588,44 грн.) - заборгованість по процентах; еквівалентному 51,86 доларів США (627,36 грн.) - нарахована пеня за період з 01.02.2014 року по 01.08.2014 року; 3000,00 грн. - плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму еквівалентну 5082,76 доларів США (61487,39 грн.) та 3000,00 грн. Позивач здійснив оплату послуг нотаріуса за вчинення виконавчого напису, що підтверджується квитанцією №9771 та копією платіжного доручення №362623 від 11.08.2014 року (а.с. 18-19). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За змістом ст. 19 Закону України "Про заставу", за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно п. 12 укладеного між сторонами договору застави, за рахунок предмету застави заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи належну до сплати суму кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, штрафні санкції, передбачені кредитним договором та цим договором, збитки, завдані про строчкою виконання заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором та цим договором або невиконанням чи неналежним виконанням останнім умов вищевказаних договорів, необхідні витрати на утримання предмету застави, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 3000,00 грн., суд виходить з того, що такі витрати є збитками позивача, які він мусив зробити для відновлення свого права, а також є витратами на здійснення забезпеченої заставою вимоги. За таких умов, вимоги позивача про стягнення витрат за вчинення виконавчого напису нотаріуса підлягають до задоволення, оскільки з огляду на вище викладене їх відшкодування передбачене, як нормами чинного законодавства України, так і умовами укладеного між сторонами договору застави. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 24.10.2014 року було закінчене виконавче провадження за виконавчим написом №2822 виданим 01.08.2014 року приватним нотаріусом Львівського МНО Бурбуляк Х.М., оскільки зі змісту постанови вбачається, що державний виконавець закінчив виконавче провадження щодо задоволення вимог банку за період з 01.02.2014 року по 01.08.2014 року у розмірі 61487,39 грн. (а.с. 52). Проте, зі змісту виконавчого напису нотаріуса вбачається, що вказана сума складалась з заборгованості по кредиту, процентам та пені і не включає витрати позивача на здійсненні нотаріальних дій у розмірі 3000,00 грн., які зазначені окремо. Крім того, за змістом п. 3.7. кредитного договору, повернення кредиту здійснюється позичальником у валюті кредиту. Датою повернення кредиту є дата зарахування банком сум на кредитний рахунок. Як вбачається з наданих відповідачем копій квитанцій про погашення заборгованості: 18.08.2014 року відповідачем було сплачено 518,00 доларів США, що в еквіваленті до гривні станом на час здійснення платежу становило 6771,98 грн.; 10.10.2014 року сплачено 3564,76 доларів США, що в еквіваленті до гривні станом на час здійснення платежу становило 46163,72 грн.; 08.10.2014 року сплачено 1000,00 доларів США, що в еквіваленті до гривні станом на час здійснення платежу становило 12966,30 грн. Сума платежів у валюті кредиту становить 5082,76 доларів США. Саме такий розмір заборгованості по кредиту, процентам та пені визначений у виконавчому написі нотаріуса, без врахування витрат на послуги по вчиненню нотаріальних дій. Тож, враховуючи положення п. 3.7. договору кредиту щодо повернення кредиту у валюті кредиту, відсутні будь-які підстави вважати, що відповідачем при примусовому виконання виконавчого напису нотаріуса розмір витрат на його вчинення був сплачений, у зв'язку із чим жодної подвійної відповідальності в даному випадку не вбачається. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам у розмірі 114,62 доларів США в еквіваленті національної валюти в сумі 2681,42 грн., суд вважає, що такі вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Згідно ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неодноразово, а саме 10.10.2014 року, двічі 30.10.2014 року та 04.11.2014 року звертався до позивача з проханням нарахувати проценти для їх негайної сплати та повного погашення кредиту (а.с. 47-50). Проте, позивач вказаних дій не здійснив, натомість звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Отже, позивач не вчинив дій по нарахуванню процентів, у зв'язку із чим відповідач був позбавлений можливості виконати свій обов'язок по їх сплаті і за таких умов суд приходить до висновку про необхідність відстрочення виконання зобов'язання шляхом застосування до суми процентів визначених у розмірі 114,70 доларів США еквіваленту національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 13.11.2014 року, як про це просить відповідач. При цьому, суд виходить з того, що прострочення кредитора починає свій перебіг з 10.10.2014 року в день першого звернення відповідача з проханням здійснити розрахунок процентів, після сплати заборгованості визначеної у виконавчому написі нотаріуса. За загально відомими обставинами, курс гривні до долара США в цей період часу (10.10.2014 року по 13.11.2014 року) мав динаміку до зростання, тож визначена відповідачем дата розрахунку еквівалента валюти до гривні не порушує прав позивача і суд приймає визнання відповідачем позову в цій частині та вважає за можливе визначити еквівалент гривні для стягнення заборгованості по процентам станом на 13.11.2014 року. Поряд з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості зі сплати пені, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач надав суду розрахунок заборгованості відповідача по кредитному договору №КF51049 від 24.07.2008 року (а.с. 6). За змістом п. 4 вказаного розрахунку, за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту, процентів та/або комісій, згідно умов кредитного договору, банком нарахована пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, обрахованої від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, яка станом на 10.03.2015 року становить 204,21 долара США. У своїх усних поясненнях представник позивача зазначає, що нарахування пені відбувалось лише до дати фактичного погашення заборгованості, тобто з 01.08.2014 року по 10.10.2014 року, однак розрахунок пені свідчить про його здійснення станом на 10.03.2015 року. Детального розрахунку заборгованості по пені з визначенням загального періоду прострочення, кількості днів прострочення для обрахунку пені, розміру сум кредиту та/або процентів на які нараховувалась пеня, позивачем суду не надано. Тож, суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача щодо відсутності у розрахунку належних даних, які обґрунтовують заявлений до стягнення розмір пені. Крім того, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені, суд виходить з наступного. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до положень п. 6.2. кредитного договору, за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту та/або процентів, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, але не менше 3 (три) гривні в день за кожен день прострочення. Таким чином, сторони договору кредиту пов'язали розмір пені із розміром облікової ставки Національного банку України і оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року по справі №3-29гс, у якій Верховний Суд України не погодився з висновками судів про правомірність стягнення пені розрахованої в доларах США та стягнутої в доларах США в еквіваленті до національної валюти - гривні. На підставі викладеного,

Outcome: partial