Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

04.04.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [INFO] року [PERSON]. В обґрунтування зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] За життя батько не отримав свідоцтво про право власності на будинок, однак його право власності на житловий будинок було оформлено рішенням виконкому Готвальдівської районної ради народних депутатів від 20.12.1988 року №537. Згідно довідки КП "Зміївське БТІ" від 22.11.2016 року, вказаний будинок числиться в цілому за [PERSON] Вона прийняла спадщину, так як на момент смерті постійно проживала та була зареєстрована з батьком в спадковому будинку. Коли звернулася до Зміївської державної нотаріальної контори з питанням оформлення своїх спадкових прав, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок, оскільки батько за життя не отримав свідоцтва про право власності. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксування, на задоволенні позовної заяви наполягала. (а. с. 33 ) Відповідач [PERSON] подала заяву, в якій просила провести судове засідання за її відсутності, позовні вимоги визнала (а.с.34). Представник відповідача територіальної громади в особі Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області у судове засідання не з'явився, сільський голова [PERSON] направив клопотання про розгляд справи за відсутності представника. (а. с.29 ) Розгляд справи проведено за відсутності сторін та інших осіб, які беруть участь у справі за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року в м. Зміїв Харківської області помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 27.09.2016 року виконкомом Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області. (а. с.7) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки КП "Зміївське БТІ" від 22.11.2016 року вих. №3311, рішенням виконкому Готвальдівської районної ради народних депутатів від від 20.12.1988 року №537 було оформлено право власності на власників житлових будинків в [ADDRESS] на ім'я [PERSON], але свідоцтво не видавалося, так як [PERSON] станом на 31.12.2012 року не звертався із заявою про видачу свідоцтва на право власності на будинок. Дійсна інвентаризаційна вартість нерухомого майна станом на 21.03.2016 року становить 106487 грн. (а. с. 10). Як вбачається з довідок, виданих Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області від 21.11.2016 року вих. №№1469, 1470 [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 17.09.1979 року по день смерті [INFO] року. За даною адресою на день смерті власника була зареєстрована з 19.10.1992 року дочка померлого [PERSON] Крім неї, на момент смерті і по теперішній час за вказаною адресою більше ніхто не зареєстрований і не проживає, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. [PERSON] похоронила батька [PERSON] з яким проживала разом та вела спільне господарство до дня його смерті. (а. с. 8, 9). Факт родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження [INFO] року в с Чемужівка Зміївського району Харківської області [PERSON] серії [NUMBER] виданого Чемужівським с/ЗАГС Зміївського району Харківської області 17.02.1973 року. (а. с. 6). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, трудових відносин. Згідно наказу Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 року щодо порядку прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомого майна збудованих до 05.08.1992 року, одним із документів, що свідчить про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, відповідно до вимог законодавства, є технічний паспорт на житловий будинок. В матеріалах справи міститься інформація про проведення технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорта на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] де власником зазначено [PERSON] (а. с. 10 ) Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається з листа завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясової Т.В. від 23.11.2016 року, вих. №1855/02-14, адресованого [PERSON], видача свідоцтва про право на спадщину за відсутності документа, що підтверджує право власності померлого на нерухоме майно, є не можливим. [PERSON] за оформленням спадкових прав рекомендовано звернутися до суду. (а. с. 11). Крім того, згідно листа завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясової Т.В. від 04.05. 2017 року, вих. №599-01/16 , після померлого [PERSON] із заявами про прийняття або відмову від спадщини, у встановлений законом шестимісячний термін, до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а. с. 32 ) Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1223 ЦК України передбачає право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. Частиною 3 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [INFO] року батька [PERSON], та відповідно до положень ч. 3 ст. 1269 ЦК України прийняла спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, право власності може бути визнане судом. У той же час, згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України № 19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Нотаріальний процес оформлення спадщини регламентовано п. 4.15. "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зарєстр. в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595 - видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Отже, колізія закону щодо виникнення права власності на нерухоме майно, яке відноситься до спадкової маси за законодавством, що діяло на час створення об'єкту нерухомості та відсутність державної реєстрації речового права на ім'я спадкодавця на час оформлення спадкових прав, унеможливлює в нотаріальному порядку оформити спадщину.

Outcome: approved