Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що 18.07.2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений відповідний актовий запис за № 259. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею. Позивач вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаємоповаги один до одного, різні характери та погляди на життя, що призвело до фактичного припинення з травня 2016 року між ними шлюбних відносин. З травня 2016 року ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, подружні стосунки не підтримують, а тому позивач вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а шлюб носить формальний характер, оскільки жодних обовязків у сторін, як подружжя не існує. Крім того вказує на те, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. На даний час їх дитина знаходяться повністю на утриманні позивача. Оскільки відповідач отримує нерегулярний, мінливий дохід, позивач просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі. З посиланням на викладене позивач просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 18.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений відповідний актовий запис за № 259; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1600,00 грн. щомісяця, починаючи стягувати з моменту звернення до суду із позовом і до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач не зявилася, натомість на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за її відсутності та в якій позивач зазначила, що позовні вимоги в підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, натомість на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Розгляд справи проведено за відсутності сторін , які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2\~ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 18.07.2013 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений відповідний актовий запис за № 259, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ФМ № 104709, приєднаним до матеріалів справи ( а.с. 4). У даному шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ №263038 від 05.12.2013 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с. 5). Згідно довідки виданої Невицькою сільською радою Ужгородського району № 538/02-12 від 18.11.2016 року, судом встановлено, що [PERSON] проживає разом з матірю [PERSON] ( а.с. 6). Як вбачається із змісту позовної заяви шлюбні відносини між подружжям припинені з травня 2016 року. Майновий спір між сторонами відсутній. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За\~змістом\~ст.\~55\~СК\~України\~дружина\~та\~чоловік\~ зобовязані \~спільно\~ піклуватись\~про\~ побудову\~ сімейних\~відносин\~між\~собою\~та\~ іншими\~членами\~сімї\~на\~почуттях\~ взаємної\~любові,\~ поваги,\~ дружби,\~ взаємодопомоги.\~Чоловік\~зобовязаний \~утверджувати\~ в\~сімї\~повагу\~до\~ матері.\~ Дружина\~ зобовязана утверджувати\~в\~сімї\~повагу\~ до\~батька.\~Дружина\~ та\~чоловік\~відповідальні\~ один\~ перед\~одним,\~ перед\~іншими\~членами\~сімї\~за\~свою\~поведінку\~в\~ній. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно положення ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Основною причиною припинення сімейних відносин є втрата порозуміння між подружжям. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між подружжям носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сімя розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово „сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно ст. 56 ч.3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч. 4 цієї ж статті передбачає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1600,00 грн. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON] свій обов'язок утримувати дитину, що передбачений ст. 180 СК України не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей. Згідно ст. 184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2017 рік затверджено на 2017 рік прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років з 01 травня 2017 року - 1426 грн.; на дітей вікoм від 6 до 18 років з 01 травня 2017 року - 1777 грн. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки, відповідач не працює та офіційно не отримує заробітну плату, суд вважає за необхідне присудити стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України, зокрема відповідач не має постійного місця роботи та отримує не регулярний дохід, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, суд виходячи із принципів розумності та справедливості, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання його неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1600,00 грн., щомісячно, починаючи від дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки з позовом позивач звернулася 16.02.2017 року, аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з цієї дати. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір за подання заяви про розірвання шлюбу у розмірі 640,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved