Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Краматорської районної державної адміністрації Донецької області (далі - відповідач), яка є правонаступником Олександрівської районної державної адміністрації та її структурних підрозділів, зокрема, відділу культури молоді та спорту Олександрівської райдержадміністрації, на її користь заборгованість по заробітній платі за січень 2021 року в розмірі 7775,02 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 29.01.2021 року по 05.04.2021 року, в розмірі 13285,35 грн., моральну шкоду в розмірі 6000 грн., а також понесені судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25 лютого 2019 року [PERSON] працювала на посаді керівника музичної частини районного центру культури та дозвілля відділу культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації. 29 січня 2021 року її було звільнено за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. На день звільнення з роботи їй нарахована заборгованість із заробітної плати за січень місяць у сумі 7775,02 грн., але виплачена так і не була. Крім того, посилаючись на положення ст. ст.116,117 Кодексу Законів про працю [PERSON] просить стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2021 по 05.04.2021 (день звернення до суду), виходячи із розміру середньоденної заробітної плати - 295,23 грн. та кількості робочих днів за вказаний період - 45 днів, що становить 13285,35 грн. При цьому несвоєчасна виплата заробітної плати призвела до спричинення позивачу моральної шкоди, яку вона оцінила у 6000,00 грн. та просить стягнути з відповідачів. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 09.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 09 год. 00 хв. 11 травня 2021 року. 29.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача - Краматорської районної державної адміністрації Донецької області, згідно якого просить задовольнити позовні вимоги частково. В обгрунтування своєї позиції по справі зазначає, що згідно розпорядження КМУ від 16.12.2020 року № 1635-р Олександрівську райдержадміністрацію реорганізовано шляхом приєднання до Краматорської районної державної адміністрації Донецької області. Отже, Краматорська РДА Донецької області є правонаступником Олександрівської РДА. Позивачка, дійсно перебувала у трудових відносинах із відділом культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації з 22.02.2019 р. по 29.01.2021р. Після звільнення позивачці було нараховано, але не виплачену заробітну плату у розмірі 7775,02 грн., на стягненні якої наполягає позивач, тому в цій частині позовних вимог відповідач просить розглянути згідно чинного законодавства. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач просить відмовити у задоволенні, оскільки повного розрахунку із позивачем на час розгляду справи не проведено та заявлена вимога є передчасною. Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач зазначає, що заявлену вимогу слід розглядати в окремому провадженні за правилами адміністративного судочинства, оскільки позивач стверджує, що шкоду завдано діями суб`єкта владних повноважень. Крім того, позивачем не наведено достатніх підстав, та не надано жодних доказів обґрунтування розміру завданої шкоди. Відповідач також заперечує проти стягнення судового збору, зважаючи на те, що позивач у трудових спорах про стягнення заробітної плати звільнений від сплати судового збору та при зверненні до суду його не сплачував. Позивач - [PERSON] , в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. З приводу позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, додатково зазначила, що не отримавши заробітної плати вона повинна була пристосовуватися до іншого укладу життя в той час як вона разом із чоловіком, який також не працює, мають на утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , 2007 р.н., сплачують за навчання сина [PERSON] , який здобуває освіту у вищому навчальному закладі, в підтвердження чого надала копію свідоцтва про народження сина - [PERSON] , копію свідоцтва про народження сина - [PERSON] , копію трудової книжки [PERSON] та копію договору про надання освітніх послуг від 13.08.2018 року. Представник відповідача відділу культури молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації - Гончарова О.В., в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за січень місяць та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо стягнення моральної шкоди, то просить відмовити в повному обсязі посилаючись на безпідставність та необгрунтованість. В обгрунтування своєї позиції по справі надала до суду наступні документи: довідку про нарахування заробітної плати [PERSON] та копію Положення про відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації від 10.02.2020 року №29/01-08. Представник відповідача Краматорської районної державної адміністрації Донецької області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відділу культури молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації - Гончарової О.В., дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Позивач [PERSON] 25 лютого 2019 року була прийнята на роботу до відділу культури і туризму Олександрівської районної державної адміністрації на посаду керівника музичної частини районного центру культури та дозвілля відділу культури молоді та спорту Олександрівської райдержадміністрації (на час звільнення, після перейменування, відділу культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації). 29.01.2021 року позивача було звільнено з посади керівника музичної частини районного центру культури та дозвілля за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України . Викладене підтверджується трудовою книжкою [PERSON] від 01 вересня 2015 р. (а.с. 9-10), а також наказом начальника відділу культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації «Про звільнення [PERSON] » № 07-к від 29 січня 2021 року (а.с.11). Відповідно до п.7 Положення про відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації № 29/01-08 від 10.02.2020 року, відділу культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації безпосередньо підпорядковані такі установи: районний центр культури та дозвілля; Іверський сільський будинок дозвілля; Криничанський сільський будинок дозвілля; Спасько-Миїхайлівський сільський клуб; Центральна бібліотечна система(центральна районна бібліотека,районна бібліотека для дітей, Іверська сільська бібліотека-філія, Спасько-Михайлівська сільська бібліотека-філія,Степанівська сільська бібліотека-філія, Криничанська сільська бібліотека-філія,Самарська сільська бібліотека-філія). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації перебуває у стані припинення. Відомості внесено до реєстру на підставі рішення засновників(учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації( а.с.22). Відповідно розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації № 4/01-08 від 16 січня 2021 року «Про реорганізацію структурних підрозділів Олександрівської районної державної адміністрації», припинити з 16 січня 2021 року юридичні особи в результаті реорганізації шляхом приєднання до Краматорської районної державної адміністрації Донецької області, зокрема, відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації. Цим же розпорядженням установлено, що Краматорська районна державна адміністрація Донецької області є правонаступником зобов`язань, прав та обов`язків та доручено утворити комісії з реорганізації структурних підрозділів Олександрівської районної державної адміністрації. Голів комісій уповноважено вчинити всі необхідні дії, пов`язані з реорганізацією відповідних структурних підрозділів районної державної адміністрації, а також забезпечити проведення всіх необхідних дій, пов`язаних з реорганізацією, зокрема, щодо: 1) виявлення кредиторів та задоволення відповідно до законодавства їх вимог, одержання дебіторської заборгованості. Головою комісії з реорганізації відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації призначено [PERSON] - начальника відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації (а.с.48-49). Отже, враховуючи, що на час розгляду справи відділ культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації перебуває у стані припинення , вказаний відповідач і має нести відповідальність за проведення розрахунку при звільненні працівників. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За вимогами статей 115, 116 Кодексу Законів про працю України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Згідно довідки, виданої головою комісії з реорганізації відділу культури, молоді та спорту Олександрівської райдержадміністрації б/н від 23 березня 2021 року, [PERSON] за січень 2021 року нараховано заробітну плату у розмірі 7775,02 грн., з урахуванням компенсації за невикористану відпустку тривалістю 12 календарних днів - 2430,12 грн.(а.с.13). Розрахунок компенсації проведено таким чином: 71893,4 грн.(заробітна плата, нарахована позивачу за дванадцять місяців, що передували місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки ) : 355 днів (кількість календарних днів у розрахунковому періоді,за винятком святкових днів) = 202,52 грн. - середньоденна заробітна плата за вказаний період. Кількість днів невикористаних відпусток становить 12, отже, розмір компенсації за невикористані дні відпустки становить 202,52 х 12 =2430,12 грн. Оскільки судом встановлено, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати у сумі 7775,02 грн., що свідчить про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачу, встановлених статтею 115 Кодексу Законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» та наявність заборгованості з виплати заробітної плати, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність стягнення з відділу культури, молоді та спорту Олександрівської районної державної адміністрації на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у вказаному розмірі. Відповідно до статті 117 Кодексу Законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 року зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача, який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, та дорівнює 295,23 грн. Вказаний розмір середньоденного заробітку позивача [PERSON] відповідачем не оспорюється. Розрахунок проведений судом таким чином: 5000 грн. (заробітна плата за листопад 2020 року) + 7695 грн. (заробітна плата за грудень 2020 року) = 12695 грн. - сума заробітної плати, нарахованої позивачу за два місяці, що передували звільненню. 12695грн. : 43 дні (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у листопаді та грудні 2020 року) = 295,23 грн. - середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Виходячи з розрахунку позивача [PERSON] на день звернення до суду час затримки розрахунку із позивачем склав 45 робочих дні (з 01.02.2021 року по 05.04.2021 року включно). Таким чином, сума середнього заробітку за період затримки розрахунку складає: 45 робочих днів (час затримки розрахунку) х 295,23 грн. (середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню) = 13285,35 грн. Дана сума узгоджується із розрахунком, наведеним позивачем у позовній заяві. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Відповідачем жодним чином не спростовано, що невиплата [PERSON] при звільненні належних сум заробітку не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відділу культури, молоді та спорту Олександрівської райдержадміністрації 7775,02 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 13285,35 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ЦПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). Крім того, на підставі п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у цивільній справі №362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Дійсно, невиплатою відповідачем належних позивачеві [PERSON] коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її прав на отримання оплати за працю, що змусило її пристосовуватися до іншого укладу життя, в той час як вона разом із чоловіком, який також не працює, мають на утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , 2007 р.н., сплачують за навчання сина [PERSON] , який здобуває освіту у вищому навчальному закладі. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач зазнала хвилювання, моральних страждань, а також враховуючи тривалість непроведення повного розрахунку з нею, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору у розмірі 908 грн., який був сплачений позивачем, суд зауважує на таке. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю на суму 7775,02 гривень, тобто, на 100 % від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 908,00 гривень. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (майнового характеру) та вимогу про відшкодування моральної шкоди (не майнового характеру). З матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в дохід держави сплачено судовий збір в сумі 908,00 гривень (квитанція - а.с. 4а). Вимоги в цій частині задоволено повністю,отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908 грн. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Однак спосіб відшкодування моральної шкоди грішми не підміняє собою розуміння моральної шкоди як немайнової шкоди. Отже, моральна шкода відноситься до вимог немайнового характеру. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Разом з тим, в постанові від 26 квітня 2018 року у справі N 162/941/16-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" свідчить, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Суд дійшов висновку, що правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивач у справі про поновлення на роботі та про стягнення моральної шкоди, на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" не звільнений від сплати судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди, і судовий збір у цій частині підлягає сплаті на загальних підставах. Відповідно до п.п. 2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. У зв`язку з цим, позивач мала б сплати за вимогу немайнового характеру 908 грн., проте доказів сплати позивачем не надано. Вимоги в цій частині задоволено частково на суму 2000 гривень, тобто, на 33,33% від заявленої суми, тому судовий збір підлягає відшкодуванню на користь держави : з позивача у розмірі 605,36 грн.,а з відповідача - в сумі 302,64 грн.

Outcome: partial