Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до Красноградського районного суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір майнового лізингу №805149 від 09 лютого 2015 року, укладений між ним та Лізинговою компанією ТОВ "ІГК", стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором кошти та моральну шкоду, а також витрати пов'язані з наданням йому правової допомоги. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 09 лютого 2015 року між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ "ІГК" укладено договір майнового лізингу з метою придбання позивачем транспортного засобу - автомобіля "Daewoo Matizz" за ціною 101000 грн. На вимогу представника відповідача позивач, будучи введений в оману, до ознайомлення та підписання договору, сплатив авансовий платіж у розмірі 20 % від вартості транспортного засобу, тобто 20200 грн. Після цього відповідач мав доставити автомобіль лізингоодержувачу протягом трьох днів. Після більш детального вивчення умов договору позивач прийшов до висновку, що його ввели в оману і сплачена ним сума є "вартістю фінансування". В телефонній розмові з працівниками відповідача, йому роз'яснили, що сплачені кошти є вартістю фінансування, тому необхідно сплатити 50500 грн. авансового платежу і після цього йому передадуть автомобіль. Взявши в банку позику [PERSON] перерахував на користь відповідача вказану суму і чекав передачу автомобіля протягом визначених договором 120 робочих днів, проте транспортний засіб так і не отримав. Пізніше позивачу стало відомо, що ТОВ "ІГК" не має право здійснювати діяльність з фінансового лізингу. У зв'язку з чим, позивач просив визнати укладений договір лізингу таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, та стягнути на його користь грошові кошти в сумі 70700 грн., витрати на правову допомогу - 3000 грн, а також 15000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на положення Закону України "Про захист прав споживачів" та з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, просив стягнути судові витрати і кошти в відшкодування завданої йому моральної шкоди. Відповідач неодноразово належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.02.2015 року між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ "ІГК" укладено договір майнового лізингу №805149, згідно якого лізингодавцеь зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Предметом договору майнового лізингу є автомобіль "Daewoo Matizz". Пунктами 5.1, 5.2 договору майнового лізингу, укладеного між сторонами передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж, але не більше 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №2 до даного договору, який невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, зазначеній у п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодржувачем до сплати вартості фінансування. Згідно додатку №2 до вказаного договору вартість предмета лізингу становить 101000 грн., перший лізинговий платіж - 50500 грн. , місячний платіж по 4208 грн. 33 коп. до сплати, вартість фінансування (20%) - 20200 грн., комісія за передачу (3%) - 3030 грн. 27 лютого 2015 року [PERSON] було внесено кошти у розмірі 50500 грн. згідно договору №805149, також 09 лютого 2015 позивач перерахував 20200 грн. Комісію за передачу автомобіля в розмірі 3% від вартості предмета лізингу позивач не сплатив, що ним визнано у судовому засіданні. Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. В пункті 12.11 укладеного сторонами договору вказано, що у випадку розірвання даного договору лізингооднржувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно договору укладеного між сторонами предметом договору є автомобіль "Daewoo Matizz". Вимоги ч. 1 ст. 806 ЦК України щодо визначення предмету лізингу специфікації сторонами виконане . Частиною 1 ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг"передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. На думку суду, посилання позивача, що предмет договору автомобіль "Daewoo Matizz" не є індивідуально визначеною річчю не грунтується на законі Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначає, що його було введено в оману відповідачем, чим порушено його права як споживача та просить визнати договір недійсним. Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За положеннями ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Матеріали справи не містять доказів, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ "ІГК" вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дію чи бездіяльність, що ввели позивача в обману або були агресивними. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ч.1, 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Згідно п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Суд прийшов до висновку, що є безпідставними посилання позивача на недійсність договору лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема без відповідної ліцензії на залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки така ліцензія для укладання договору лізингу законом не передбачена. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з ч.2, ч.4 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Відповідно до Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004 року №21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Згідно роз'яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. Держава в особі Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України регулює ринок лізингових послуг та здійснює нагляд за лізинговою діяльністю шляхом запровадження внесення інформації про лізингові компанії до Державного реєстру фінансових установ та періодичної звітності цих компаній перед регулятором. Посилання позивача [PERSON] про невиконання умов договору щодо передачі предмета лізингу та як наслідок визнання договору фінансового лізингу недійсним, суд відхиляє, оскільки законодавством не передбачено такої підстави для визнання договору недійсним. Це може бути підставою для його розірвання, однак таких вимог позивач не заявив. Суд враховує, те, що у ТОВ "ІГК" не виник передбачений п.5.1 договору обов"язок передати предмет лізингу [PERSON], оскільки останій не сплатив комісію за передачу автомобіля у розмірі 3% від його вартості, яка є обов"язковою частиною лізингового платежу, оплата якого у повному розмірі є умовою для передачі автомобіля протягом 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу. За таких обставин суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і ухвалює рішення про відмову у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed