Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

22 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 07 жовтня 2018 року між нею і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики №\~б/н, відповідно до якого вона, [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 670 000,00 грн. зі строком повернення до 13 листопада 2019 року. Факт отримання відповідачем [PERSON] суми позики підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно 07 жовтня 2018 року. Зазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1\~ст. 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у відповідності зі\~ст. 526 ЦК України,\~з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний повернути позивачу одержані кошти в повному обсязі та сплати відсотки за користування позикою. Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вказує, що станом на день подання позову відповідач частково повернув суму позики в розмірі 768 000,00 грн., проте решту заборгованості в сумі 902 000,00 грн. повертати відмовляється. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 625, 1046, 1047-1049 ЦК України, просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики б/н від 07 жовтня 2018 року в розмірі 1 127 644,23 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000,00 грн.; процентів за користування позикою за період з 07.10.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 147 708,38 грн.; 3% річних за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 19 646,30 грн.;інфляційні втрати за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 58 289,55 грн., а також судові витрати, які складаються з судового збору за подання позову в розмірі 9 605,00 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 384,20 грн. Одночасно з позовною заявою [PERSON] звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, згідно якої просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: грошові кошти відповідача [PERSON] на рахунках в банківських установах в межах суми позики в розмірі 1 127 644,23 грн.; нерухоме та рухоме майно [PERSON] , в межах суми позики в розмірі 1 127 644,23 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року зазначену цивільну справу направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 04 лютого 2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Зокрема зазначив, що з 2017 року відповідач [PERSON] співпрацює з позивачем [PERSON] , займається поставкою насіння соняшника до ПАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ ОЛІЙНОЕКСТРАКЦІЙНИЙ ЗАВОД» (далі по тексту ПрАТ «ЗОЕЗ»), юридична адреса якого: 69014, Запорізька область, Шевченківський район, м. Запоріжжя, вул. Харчова, буд. 3 (далі по тексту ПрАТ «ЗОЕЗ»). Відповідач домовлявся з підприємствами про доставку насіння соняшника на різні підприємства для переробки. В жовтні 2018 року позивач звернулася до [PERSON] з проханням продати насіння соняшника за придбаною ціною, відповідач запропонував контракт за ціною, яка влаштовувала позивача [PERSON] . Сторони домовилися, що позивач доставить своїм транспортом насіння соняшника на ПрАТ «ЗОЕЗ» та здійснить пошук осіб, які поставляють насіння. Отже, позивач [PERSON] здійснила поставку за договором в розмірі 445 тон на суму 1 670 000,00 грн., заборгованість за договором становила 902 000,00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] не розрахувався за поставлений товар, позивач змусила його написати розписку про те, що він нібито взяв в борг у позивача грошові кошти в розмірі 1 670 000,00 грн. Представник відповідача наголошує на тому, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів, зокрема наводить практику Верховного Суду України, що виникли з подібних правовідносин. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, просив вимоги задовольнити. Зокрема зазначив, що позивач [PERSON] раніше була підприємцем, на час укладення позики виступала як фізична особа та мала матеріальну можливість позичити грошові кошти на суму, що вказана в розписці. На теперішній час позика відповідачем повернута частково в сумі 768 000,00 грн., обставини повернення якої йому не відомі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, вважає вимоги обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Зазначила, що з відповідачем вона знайома більше 10 років, їх познайомив брат відповідача. З 2000 року вона була засновником бази відпочинку « [INFO] », в 2002 році засновником сільськогосподарської фірми, з 2006 року засновником фірми з переробки соняшника та займалася його закупкою, а тому мала достатні кошти. Після 2012 року вона за станом свого здоров`я припинила займатися сільськогосподарською діяльністю та взагалі припинила працювати. Стверджує, що ніякого тиску з її сторони з приводу написання відповідачем розписки 07.10.2018 року не було, а також не було ніяких поставок сільського господарської продукції. Передача грошових коштів в борг відбувалася в м. Оріхів Запорізької області в її автомобілі, позика була в гривневому еквіваленті в двох пакетах на суму 1 670 000,00 грн., яка станом на теперішній час відповідачем [PERSON] не повернута в повному обсязі, сума основного боргу за розпискою складає 902 000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив в позові відмовити. Зокрема зазначив, що основним доказом є боргова розписка від 07.10.2018 року написана відповідачем [PERSON] . Обставини справи полягають в тому, що сторін познайомив брат відповідача в момент проведення торгів сільськогосподарської продукції. Позивач займалась постачання сіль господарської продукції, а відповідач знаходив місця переробки продукції. Розписка написана не маючи предмета позики, оскільки вона фіксувала заборгованість підприємства, яке представляв відповідач, а тому розписка не відповідає письмовій формі договору, в той час як договір повинен бути зрозумілим його сторонам. З тексту розписки можливо лише здогадатися про борг, а тому вона не може бути належним доказом, який підтверджує факт отримання грошових коштів за договором позики. Відповідач [PERSON] в якості свідка в судовому засіданні надав пояснення та зазначив, що займається комерційною діяльністю, яка не несла офіційного характеру, з позивачем [PERSON] познайомився через свого брата у 2011 році, з того часу він з позивачем були посередниками та займається поставкою насіння соняшника, [PERSON] також здійснювала поставки як фізична особа, вона привозила товар на ТОВ «Агро Груп», він надавав їй накладні, а потім фірма розраховувалася через нього. Усі фірми проводили закупку за готівкою, він надавав товарно-транспортні накладні, а позивач возила товар. Було 2-3 фірми, з яких ТОВ «Дніпро Агро Груп», яка не розрахувалась і боргувала близько 815 000,00 грн., проте звідки взялася сума більше 1 млн.грн. він не може зрозуміти. Поставки відбувалися між заводом і фірмою ТОВ «Дніпро Агро Груп», яка виписувала всі товарно-транспортні документації, а постачальників [PERSON] шукав сам. Позивач [PERSON] фірми не знала, вона працювала лише з ним. Вказує, що фірма, яка заборгувала обіцяла розрахуватися, однак позивач [PERSON] все ж таки наполягала написати йому розписку, проте [PERSON] відмовлявся, на що остання його змусила, а саме зателефонувала якійсь особі, яка стала погрожувала йому, а тому він побоюючись за своє життя під таким натиском вимушений був написати боргову розписку. Просив звернути увагу на те, що сума неоплачуваного товару не співпадає з сумою боргу в розписці, до того ж він тричі переписував розписки після того як повертав грошові кошти. На момент написання розписки була заборгованість в сумі 1 600 000,00 грн., гроші в сумі 768 000,00 грн. йому передала фірма, а він в свою чергу [PERSON] . Свідок заперечує отримання ним в борг у позивача грошових коштів, оскільки спірна розписка ним була написана під тиском [PERSON] , розписка фіксувала заборгованість фірми перед позивачем, яку представляв на той час [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 07 жовтня 2018 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладений договір позики №\~б/н, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 670 000,00 грн. зі строком повернення до 13 листопада 2019 року, при цьому зі змісту її вбачається, що сторони не обумовили розмір відсотків за користування позикою. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що боргова розписка написана позичальником [PERSON] власноручно та підписана ним 07 жовтня 2018 року. Позивач вказує на те, що сума позики відповідачем була повернута їй частково в розмірі 768 000,00 грн., але решта в сумі 902 000,00 грн. залишилася так і не повернутою останнім. Згідно\~ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені\~ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в\~ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~ст.6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З розписки вбачається, що [PERSON] зазначає, що 07.10.2018 р. він, мовою оригіналу «отдолжил» у [PERSON] 1\~670\~000,00 грн., які зобов`язався повернули 13.11.2018 р. Тест розписки не викликає сумнів у суду щодо правовідносин, які виникли між сторонами. За змістом\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1\~ст. 1049 Цивільного кодексу України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3\~ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Ст. 530 ч. 2 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1\~ст. 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3\~статті 549 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до\~ст. 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно розрахунку, проведеного позивачем станом на 05 серпня 2019 року, заборгованість за договором позики б/н від 07 жовтня 2018 року становить1 127 644,23 грн.,яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000,00 грн.; процентів за користування позикою за період з 07.10.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 147 708,38 грн.; 3% річних за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 19 646,30 грн.;інфляційні втрати за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 58 289,55 грн. В той же час, суд не може погодитися з проведеним розрахунком позивача, а тому наводить свій розрахунок в частині суми боргу 902 000,00 грн., 3% річних та інфляційного збільшення за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року (період прострочення грошового зобов`язання 265 днів). Так, індекси інфляції за: листопад 2018 р. -101,40; грудень 2018 р. 100,80; січень 2019 р. 101,00; лютий 2019 р. 100,50; березень 2019 р. 100,90; квітень 2019 р. 101,00; травень 2019 р. 100,70; червень 2019 р. 99,50 та липень 2019 р. 99,40. Розрахунок індексу інфляції здійснюється за формулою: ІІС = (ІІ1 : 100) х (ІІ2 : 100) х (ІІ3 : 100) х ……(ІІZ : 100), де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення, …...... та ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення. ІІС = (101,40 : 100) х (100,80 : 100) х (101,00 : 100) х (100,50 : 100) х (100,90 : 100) х (101,00 : 100) х (100,70 6 100) х (99,50 : 100) х (99,40 : 100) = 1.05302189. Таким чином, інфляційне збільшення = 47 825,74 грн., де (902 000,00 грн. х 1.05302189 902 000,00 грн.). Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення/365/100. Таким чином, 3% річних від простроченої суми боргу за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року складає 19 646,30 грн., де (902 000,00 грн. х 3 х 265/365/100). Загальна сума заборгованості за договором позики, яка підлягає до стягнення - 969 472,04 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000,00 грн.; 3% річних за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 19 646,30 грн., а також інфляційних втрат за період з 14.11.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 47 825,74 грн. Що стосується процентів за користування позикою за період з 07.10.2018 року по 05.08.2019 року в розмірі 147 708,38 грн., суд вважає вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на те, умовами договору позики розмір процентів між сторонами не обумовлювався. Враховуючи те, що відповідачдобровільно не виконав зобов`язання за договором позики, не надав ані позивачу, ані суду відомості про відсутність такої заборгованості, сума боргу стороною відповідача не спростована, суд вважає за належне стягнути її в примусовому порядку відповідно до розрахунку, наведеного судом вище в загальному розмірі 969 472,04 грн. Посилання відповідача та його представника на те, що розписка [PERSON] була написана власноручно під тиском та погрозами зі сторони позивача [PERSON] та іншої невідомої особи судом не приймаються до уваги, оскільки відповідач з відповідною заявою до правоохоронних органів не звертався та доказів на підтвердження даного факту суду не надав. Також відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилався на заперечення вимог позивача, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження твердження відповідача та його представника відносно того, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] станом на день укладення позики, тобто 07.10.2018 року були інші відносини окрім дружніх, а саме поставка, закупка сільськогосподарської продукції до ПАТ «ЗАПОРІЗЬКИЙ ОЛІЙНОЕКСТРАКЦІЙНИЙ ЗАВОД». Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують вище наведених висновків суду, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial