Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою з вимогою до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним (нікчемним), застосування правових наслідків укладення нікчемного правочину, повернення грошових коштів у розмірі 100 000 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 13 листопада 2014 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу. Згідно з умовами договору позивач зобов'язався сплатити на рахунок відповідача авансовий платіж, а відповідач, у свою чергу, гарантував отримання позивачем у власність автомобіля марки «RENAUL DUSTER». Посилаючись на те, що незважаючи на виконання ним своїх обов'язків за договором, автотранспортний засіб йому не надано, при укладанні договору фінансового лізингу представники відповідача ввели його в оману щодо умов та правової природи даного зобов'язання, а саме не надали реальної можливості ознайомитися з умовами договору перед його підписанням (укладанням) та обіцяли автомобіль протягом 5 - ти календарних днів. Крім того, договором порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, який не був нотаріально посвідчений. Відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику (діяльність), що вводить в оману споживача, при цьому правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, який ґрунтується виключно на припущеннях. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 13 листопада 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено Договір фінансового лізингу, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль «RENAUL DUSTER». (а.с.10-16) Договір укладений відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. (ст. 3 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавствіа, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 13 листопада 2014 року позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача 100 000 грн., що підтверджується квитанціями. (а.с.21) Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги, позивач посилається на те, що оскільки при укладанні даного договору він був введений в оману працівниками відповідача щодо умов договору та його природи, вказаний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Проте відповідачем не заперечувалася і не замовчувалася жодна обставина, а позивач, в свою чергу, не доводить протилежного. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Разом з тим, суд визнає угоду недійсною у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. (ст.ст. 229-230 ЦК). Позивачем не наведено жодного доказу, що його обманювали щодо природи правочину або прав чи обов'язків за угодою. Про природу правочину, перелік його прав та обов'язків, а також прав і обов'язків ТОВ «ЛК Автофінанс», позивачу було відомо. Про це свідчать підписи на договорі та додатках до нього, а також сплата комісії за організацію. Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 Постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинув недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні даного договору позивач був ознайомлений з його змістом та погодився з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис позивача на кожній сторінці договору. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Посилання позивача на те, що при укладенні договору сторонами не було досягнуто всіх істотних його умов щодо предмета договору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки дана обставина не є підставою для визнання договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Також не можуть бути прийняті судом до уваги посилання позивача на те, що при підписанні оспорюваного договору він не ознайомився з його змістом, оскільки власна недбалість позивача не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним. Укладений між сторонами договір складається з основного тексту Договору, Додатку № 1 (графік сплати авансу до моменту передачі предмета лізингу), Додатку № 2 (графік сплати лізингових платежів після отримання предмету лізингу) та Додатку № 3 (специфікація на предмет лізингу). Відповідно до п. 14.13 Договору, додатки до договору фінансового лізингу є його невідємними частинами. Договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу та порядоку сплати за предмет лізингу. Окрім цього, Додаток № 1 містить інформацію щодо сплати авансових платежів в розмірі 50 % комісії за організацію в розмірі 10 %, комісія за передачу в розмірі 3 %, а також графік сплати 50 % авансового платежу протягом одного року. Також у п.п. 8.2.1, 8.2.2 ст.8 Договору міститься детальний опис розрахунку першого лізингового платежу. У Додатку № 2 також міститься інформація щодо сплати лізингового платежу з відсотками та комісією за супроводження договору, підпис позивача стоїть перед вказаною інформацією. До того ж, у п. 8.2.3 ст. 8 Договору міститься детальний опис розрахунку другого лізингового платежу. Пунктом 1.7 ст. 1 Договору чітко визначено «предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3% від предмета лізингу)» При підписанні договору позивачем була сплачена комісія за організацію в розмірі 22 000 грн. та частина авансового платежу у розмірі 78 000 грн. Таким чином, позивачем не було сплачено повністю авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу. А відповідно до п. 1.7 ст. 1 Договору, обчислення строку розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі. Таким чином, з огляду на особливості укладеного договору, ним були визначені всі необхідні умови, він відповідає вимогам закону і підстави для визнання його недійсним відсутні. Умови надання позивачу послуг на підставі договорів та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорах та додатках до них. Посилання позивача на відсутність нотаріального посвідчення договору, як на підставу для визнання його недійсним, не знайшли свого підтвердження з ході судового розгляду з огляду на наступне. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п. 13 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальнепосвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою ( правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як убачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми". Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: "Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі". Тому твердження позивача про недійсність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - недотримання норм ч. 2 ст. 799 ЦК України є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки зазначена норма регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено. Окрім цього, відповідно до ч. ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Слід зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 р. (справа № 6-40цс13) визначено, що необхідно для кваліфікації умов договорів несправедливими. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по -перше, умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє умови договору завдають шкоди споживачеві. В позові позивач не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності; що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; що умови завдають шкоди споживачеві. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку що при підписанні договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Таким чином, всебічно та об'єктивно дослідивши обставини справи, а також з урахуванням вище викладених правових норм, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову щодо визнання договору недійсним (нікчемним) та повернення коштів. Оскільки вимоги про застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення коштів переданих на виконання договору є похідними від вимоги про визнання даного договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. Разом з тим, позивач не позбавлений можливості звернення до суду з позовом про визнання даного договору недійсним з інших підстав.

Outcome: dismissed