Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить: - визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; - визнати неправомірним та скасувати договір дарування серії ВСВ №774633 від 12.05.2005 року, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] вище зазначений житловий будинок в період перебування з ним в шлюбі без його письмової згоди. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON]. позов не визнали. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимог підтримали, просили їх задовольнити. [PERSON] суду пояснив, що з 1984 року вони проживали [PERSON] без реєстрації шлюбу, з ними в сім`ї ріс син [PERSON] - [PERSON] З 08.07.1993 року він зареєстрував шлюб з [PERSON]. Після одруження, він зареєструвався та став постійно проживати в [ADDRESS], який належав матері дружини - [PERSON]. Після смерті [PERSON] - [INFO] року, дружина [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на вказаний будинок, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом. Проживаючи у цьому будинку, в період з 1988 року по 1994 рік він за власні кошти провів до будинку газ, водовід, здійснив асфальтове покриття території двору, ремонт покрівлі, фасаду, внутрішніх приміщень будинку, переобладнав ванну, туалет, кухню, збудував у дворі автомобільний гараж. Внаслідок таких особистих затрат, вказаний будинок істотно збільшився у своїй вартості. Тому цей будинок був спільною сумісною власністю подружжя - його та [PERSON]. Однак його дружина [PERSON], не порадившись з ним, без його письмової згоди та нотаріально засвідченої письмової згоди, 12.05.2005 року уклала договір дарування, згідно якого подарувала житловий будинок [ADDRESS] своєму власному сину - відповідачу [PERSON]. [PERSON] померла [INFO] року, тільки під час оформлення документів щодо спадщини, йому стало відомо про зазначений договір дарування. Стверджував в судовому засіданні, що вказаний договір укладено з порушення діючого законодавства та підлягає скасуванню, так як він позбавляє його права на частину належного йому по закону спільного майна подружжя. Тому просить суд визнати неправомірним та скасувати договір дарування серії ВСВ №774633 від 12.05.2005 року, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] вище зазначений житловий будинок, та визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову [PERSON] Суду [PERSON] пояснив, що дійсно 08.07.1993 року його мати [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який після одруження був зареєстрований [ADDRESS], що належав [PERSON], матері [PERSON] Цей будинок належав його бабі [PERSON] до самої її смерті, поки мати не успадкувала будинок після її смерті. Участь [PERSON] та [PERSON] в утриманні будинку в період їх проживання з [PERSON] не є підставою для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя. Саме в період життя власник будинку [PERSON] відповідно до проекту побудови отримала дозвіл на проведення будівельних робіт і здала будинок в 2003 році в експлуатацію, в тому числі гараж. [INFO] року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON], спадщину прийняла його мати - [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином успадкований [PERSON] будинок був її особистою власністю і розпоряджатися цим будинком вона мала право на власний розсуд без згоди чоловіка. 12.05.2005 року [PERSON] відповідно до договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Івановою А.Й. подарувала йому зазначений житловий будинок та господарчі споруди. Таким чином спірний житловий будинок перебував у власності [PERSON] декілька місяців і за цей час будь-яких змін в будинку та господарчих будівлях проведено не було. Газопостачання будинку було зроблено у 1994 році, коли власником будинку була ще [PERSON] Вважає, що посилання [PERSON], що за час перебування у шлюбі з [PERSON] внаслідок його особистих витрат (проведення газу, водопостачання, асфальтування подвір'я, ремонт покрівлі, фасаду, внутрішніх приміщень будинку, будування автомобільного гаражу) майно [PERSON] істотно збільшилося в своїй вартості необґрунтовані доказами по справі, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова А.Й. в судове засідання не з'явилась, в наданих через канцелярію суду запереченнях (а.с.51) зазначила, що посилання позивача на те, що при посвідчені договору дарування жилого будинку по [ADDRESS], від 12.05.2005 року, по якому [PERSON] подарувала сину [PERSON] будинок, нею як нотаріусом допущені порушення діючого законодавства України, що обумовлює недійсність зазначеного вище договору дарування, є безпідставними посилаючись на наступне. Стверджувала в поясненнях, що законодавством передбачено, що підстави недійсності правочину встанов\-люються нормами ЦК України, зокрема ст.203, 215 ЦК України. 12.05.2005 року нею, дійсно, було посвідчено договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Україна, відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала) [PERSON] зазначений житловий будинок. Для вчинення правочину [PERSON] надала всі необхідні документи. При укладені даного правочину вона керувалась п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно якого правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передба\-чених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дару\-вання або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Під час правового аналізу документів, поданих для посвідчення зазначеного договору дарування, нею було встановлено, що майно, яке має бути відчужене за договором дарування є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, так як набуте нею в результаті реалізації належного їй спадкового права, та відповідно до вимог п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України такий правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя. Після встановлення обсягу цивільної дієздатності сторін, з'ясування їх воле\-виявлення, роз'яснення сторонам за договором про правові наслідки вчинення такої нотаріальної дії, нею було посвідчено договір дарування. Таким чином передбачені ст.203 ЦК загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, було додержано та відсутні будь-які підстави передбачені ч.1 ст.215 ЦК України для визнання договору недійсним, відсутні. Так нотаріус зазначала, що позивач помилково застосував ст.60 СК України та визначив майно, яке було предметом зазначеного вище договору дарування, як майно набуте подружжям за час шлюбу, яке належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Правовий статус майна набутого за час шлюбу, але в порядку спадкування, визначено відповідно до чинного законодавства (ст.57 СК України), як майно, що є особистою приватною власністю дружини( чоловіка). При цьому, позивач для підтвердження необхідності застосування ст.62 СК України до визначення правового статусу зазначеного вище житлового будинку, не надав доказів того факту, що таке майно на момент посвідчення договору дарування, відповідно до чинного законодавства визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто відсутнє посилання на відповідне рішення суду, що набрало законної сили, яким змінений правовий статус відчужуваного житлового будинку з особистої приватної власності на спільну сумісну власність подружжя. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, письмові пояснення третьої особи, допитаних по справі свідків, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини. Так [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.07.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 12.04.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, на підставі актового запису №519. (а.с.13) [PERSON] та [PERSON] після одруження проживали та були зареєстровані [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою до цього часу, що підтверджується витягом з домової книги.(а.с.87) Житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON], матері [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.10.1986 року Роздільнянською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Одеському міжміському БТІ 30.10.1986 року.(а.с.144) Згідно вказаного свідоцтва [PERSON] успадкувала житловий будинок по [ADDRESS] житловою площею 24.00 кв.м. та господарчі споруди: літню кухню під літ. «Б» та огорожу. (а.с.144) Також суд встановив, що на підставі акту прийняття в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] Одеської області власник будинку [PERSON] при житті після проведених добудов здала у експлуатацію вказаний будинок з господарчими спорудами по [ADDRESS] Згідно акту станом на 02.01.2003 року по [ADDRESS] знаходився житловий будинок загальною площею 42.15 кв.м., в тому числі житлова 23.30 кв.м. та господарські споруди: літня кухня -літ. Б, сарай - літ. В, сарай - літ. Г, гараж - літ. Д. В будинку був водопровід, електропостачання, газифікація.(а.с.72-73) [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №37. (а.с.77) Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], була її донька [PERSON] 29.12.2004 року [PERSON] було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВТ №720657, видане Державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською Л.М., зареєстроване в реєстрі за №5462, згідно якого вона успадкувала житловий будинок [ADDRESS] який складався з: під літ. А- житловий будинок, загальною площею 42,15 кв.м., в тому числі житлової 23,30 кв.м., літня кухня -літ. Б, сарай - літ. В, сарай - літ. Г, гараж - літ. Д,. (а.с.58) 25.05.2005 року [PERSON] подарувала вище зазначений житловий будинок своєму сину - [PERSON], що підтверджується договором дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Івановою А.Й., зареєстрованого в реєстрі за №841. (а.с.55) [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 16.01.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №52. (а.с.14) Відповідно до даних Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №6758219 від 17.03.2005 року, наданому для посвідчення договору дарування, інформація про наявність інших будівель та споруд ніж ті, що були успадковані [PERSON] на підставі документа датованого 1986 роком, відсутня. ( а.с.60) Суд вважає, що дані правовідносин, які виникли між учасниками спору, регулюються наступними нормами права Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд вважає, що дані правовідносини, регулюються як нормами Кодексу України про шлюб і сім»ю, який діяв в Україні до січня 2002 року, а також законом України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII, а також та нині діючим законодавством - Сімейним Кодексом України, який набрав чинності та Цивільним кодексом України . Так згідно ст. 22, 23, 25 КпШС України, який діяв на час укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності. Майно, що належало подружжю до вступу в шлюб, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Речі індивідуального користування (одяг, взуття і т.п.), за винятком коштовностей та інших предметів розкоші, хоча і придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, визнаються особистим майном того чоловіка, який ними користувався. Майно кожного з подружжя може бути визнане їх спільною сумісною власністю, якщо буде встановлено, що протягом шлюбу було зроблено вкладення, які значно збільшили вартість цього майна (капітальний ремонт, добудова, переобладнання і т.п.). Відповідно до ст. 16, 17 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 № 697-XII, який діяв на час виникнення спірних взаємовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України ( 2006-07 ). Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок» відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК ( 5464-10 ) обов'язок. Аналогічно дані правовідносини регулюються ст.60,62 Сімейного кодексу України. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] після реєстрації шлюбу проживали в будинку по [ADDRESS], однією сім'єю з власником будинку [PERSON], матір'ю [PERSON] Будинок належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину з 1986 року по день її смерті, тобто по 2003 рік. (а.с.12,87) Позивач стверджував, що в період їх проживання однією сім'єю з матір'ю дружини [PERSON] з 1988 по 1991 роках, а також в 1994 році в будинку [PERSON] проводились будівельні роботи та поліпшення, які значно збільшили вартість належного [PERSON] будинку. Так в судовому засіданні допитані по справі свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили в суді, що в період проживання в будинку [PERSON] її доньки з чоловіком [PERSON], в будинку було відремонтовано будинок, обладнано ванну та туалет, з прихожої обладнано кухню, було проведено воду та газ, заасфальтовано двір та побудовано гараж. В будинку зроблено ремонт внутрішніх жилих приміщень Дані роботи виконувались безпосередньо за участю [PERSON] Дані обставини також частково підтверджуються і актом здачі будинку в експлуатацію в 2003 році, проведеним власником будинку [PERSON], на підставі якого достовірно підтверджено, що після здачі будинку в експлуатацію на земельній ділянці біля будинку були в наявності нові господарчі споруди - 2 сараї та гараж.(а.с.72) Вищевказані свідки з боку позивача також дали аналогічні покази стовно часу проведення вказаних робіт в будинку [PERSON] і пояснили, що всі будівельні роботи проводились в 1991-1994 роках, коли в будинку проживав [PERSON] В указаний період власником будинку була мати дружини позивача [PERSON], проводячи поліпшення в будинку в цей період [PERSON] з нею письмової угоди про створення спільної сумісною власності як з членом сім`ї не укладав, а тому приймаючи участь у будівництві будинку та господарських споруд не на підставі письмової угоди, [PERSON] має право лише на відшкодування затрат на будівництво, якщо таку допомогу він надав не безоплатно, а відповідно до ст.16,17 Закону України «Про власність» право власності на майно не набуває. Також суд вважає, що незаконними вимоги позивача про визнання на цій підставі будинку [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], так як проведенні ним поліпшення та вкладення в будинок привели до істотного збільшення майна дружини (чоловіка) у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат одного із подружжя та можливості застосування ст.62 СК України. Так, основою умовою визнання на цій підставі майна спільною сумісною власністю подружжя та застосування ст.23 КпШС та ст.62 Сімейного кодексу України є належність цього майна одному із подружжя. Тобто будь-які поліпшення житлового будинку, належного [PERSON], які були здійснені [PERSON] до 29.12.2004 року не можуть розглядатися як поліпшення у розумінні ст. 23 КпШС та ст.62 СК України, а саме як майно дружини, чоловіка, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, адже власник будинку [PERSON] не була дружиною позивача, а лише членом його сім`ї. Також суд, провівши аналіз наявних у матеріалах справи документів, встановив, що спірний будинок по [ADDRESS] перебував у власності дружини позивача [PERSON] в період з 29.12.2004 року по 12.05.2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадкове майно, витягом з реєстру прав власності на нерухому майно, а також копією договору дарування спірного будинку на користь сина [PERSON] (а.с.58) Оскільки даний будинок був успадкований [PERSON] після смерті матері [PERSON], то відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України даний будинок та господарчі споруди були особистою приватною власністю [PERSON] (а.с.58) Тому виходячи зі змісту статті 62 СК України саме грошові та трудові затрати другого подружжя [PERSON] в період володіння будинком його дружиною [PERSON], тобто в період з 29.12.2004 року по 12.05.2005 року, повинні прийматися судом до уваги, якщо вони призвели до істотного збільшення вартості нерухомого майна. Однак, позивачем [PERSON] в ході розгляду справи не надано суду доказів понесення грошових та трудових затрат у період з 29.12.2004 року по 12.05.2005 року в будинок з господарчими спорудами по [ADDRESS] Одеської області, як і не надано доказів істотного збільшення вартості будинку в цей період у зв'язку з проведеними затратами. Тому суд приходить до висновку, що законних підстав для визнання будинку по [ADDRESS] Одеської області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] не має, а тому в задоволенні вказаних вимог належить відмовити як заявлених безпідставно. Далі, розглянувши позовні вимоги щодо недійсності договору дарування житлового будинку по [ADDRESS] Одеської області суд виходить з наступного. На час укладення спірного договору дарування від 20.05.2005 року діяв Сімейний кодекс України, яким врегульовано питання відчуження мана подружжя та Цивільний кодекс України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Згідно ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до п.38 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нота\-ріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за №283/8882 (надалі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), «договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно. Відповідно до п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, «правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передба\-чених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дару\-вання або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Так судом встановлено, що дійсно нотаріусом Івановою А.Й. 12.05.2005 року було посвідчено договір дарування житлового будинок за адресою: [ADDRESS] Україна, відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала) [PERSON] зазначений житловий будинок. Під час посвідчення зазначеного договору дарування, нотаріус правомірно прийшов до висновку, що майно, яке має бути відчужене за договором дарування є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, так як набуте нею в результаті реалізації належного їй спадкового права, а тому відповідно до вимог п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України такий правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя, тобто [PERSON] Таким чином передбачені ст.203 ЦК загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, було додержано та відсутні будь-які підстави передбачені ч.1 ст.215 ЦК України для визнання договору недійсним, а посилання [PERSON] щодо недійсності договору дарування з підстав відсутності згоди другого подружжя на укладення саме цього договору є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому в позові в цій частині йому належить відмовити. На підставі ст. 22 КпШС України, ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 57, 60, 62, 65 Сімейного кодексу України, ст. 202, 203, 215, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed