Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості у розмірі 88 068,15 грн. Ухвалою суду від 17.11.2017 року відкрито провадження по справі. Ухвалою від 02.03.2018 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів, витребувано у позивача розгорнуту виписку по рахунку за кредитним договором №б/н від 16.08.2010 року укладеного між ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON]. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача 05.04.2018 року надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не довів що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, обслуговування кредиту (сплата комісії за користування кредитом) є супутньою послугою, отже компенсація сукупних послуг банку за рахунок відповідача, є незаконною. Також представник відповідача вважає, що на день звернення до суду з зазначеним позовом строк позовної давності сплинув, в звязку з чим в задоволенні позову просив відмовити. Позивач 06.06.2018 року надав відповідь на відзив в якому зазначив що доводи відповідача, викладені у відзиві є безпідставними, у зв'язку із чим просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Загальними вимогами процесуального законодавства, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 16.08.2010 року [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ "Приватбанк" ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правила надання банківських послуг підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", згідно якої отримав кредитну картку "Універсальна". Відповідач не оспорює факт відкриття рахунку в установі позивача та видачі платіжної картки. З виписки по рахунку відповідача слідує, що [PERSON] на платіжну картку встановлено кредитний ліміт у розмірі 6100 грн. Останній раз відповідач користувався карткою 20.03.2013 року, здійснивши через ПРИВАТ24 переказ коштів з картки 6762********9288 на карку 5577********6220 у розмірі 10 грн. Згідно п. 1.1.1.30 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови та правила надання банківських послуг), затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, щомісячний платіж - сума коштів у розмірі, визначеному в заяві на акцептування умов, розміщених в даному документі, яку Позичальник виплачує Банку щомісяця з метою погашення заборгованості. На підставі п. 1.1.1.50 зазначених Умов та правил надання банківських послуг, мінімальний обов'язковий платіж - розмір боргових зобов'язань Клієна, які щомісяця підлягають сплаті Клієнтом протягом терміну дії карти. Даний платіж розраховується як сума Овердрафта і сума щомісячного Платежу, що складається з нарахованих до сплати відсотків і частини заборгованості за кредитом. Залежно від виду платіжної кари розмір і порядок розрахунку щомісячного платежу вказано в Заяві і в "Пам'ятка Клієнта / Довідка про умови кредитування" і виражений в процентному співвідношенні до здійснених операціях з використанням платіжних карт. Згідно до змісту п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг, строки і порядок погашення за Кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим Мінімальним обов'язковим платежем, а також Овердрафту, що виникає за такими Картами, наведений у Пам'ятці Клієнта / Довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною Договору, а також встановлюються цим пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частину заборгованості за Кредитом. На підставі\~зазначених пунктів\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг\~суд приходить\~до висновку\~що "Пам'ятка\~Клієнта /\~Довідка про\~умови кредитування"\~є невід'ємною\~частиною Договору\~від 16.08.2010\~року згідно якого відповідач отримав кредитну картку "Універсальна", в якій повинно бути зазначено умови кредитування, розмір і порядок розрахунку щомісячного платежу, строки і порядок погашення за кредитом. В матеріалах справи відсутня "Пам'ятка Клієнта / Довідка про умови кредитування", а також інші належні та допустимі докази про те, що сторони під час укладення кредитного договору від 16.08.2010 року погодили відсотки за користування кредитом у розмірі 20.40%. На підставі ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вирішуючи ж заяву відповідача про застосування позовної давності суд дійшов до наступних висновків. Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до цієї норми зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно до змісту п. 2.1.1.12.4, п. 2.1.1.12.6.4 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту або його частини більш ніж 210 днів, весь кредит (овердрафт) вважається простроченим, а днем його повернення вважається 211-й день з моменту прострочення. Як встановлено судом [PERSON] останній раз вчиняв дії на поповнення кредитної картки 20.03.2013 року здійснивши через ПРИВАТ24 переказ коштів з картки 6762********9288 на карку 5577********6220 у розмірі 10 грн.та жодних платежів на погашення кредитної заборгованості після цієї дати самостійно не вносив. Після 20.03.2013 року банк автоматично списував кошти з рахунку відповідача на погашення заборгованості за кредитом без волевиявлення останнього та без його схвалення. Таким чином не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16. Оскільки відповідач останній раз погашав суму простроченого кредиту 20.03.2013 року із врахуванням п. 2.1.1.12.4, п. 2.1.1.12.6.4 Умов та правил надання банківських послуг весь кредит вважається простроченим та підлягає поверненню 17 жовтня 2013 року. Умови та правила надання банківських послуг є локальним правовим актом, обов'язковим для виконання всіма працівниками Позивача. Разом із цим суд зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16. В свою чергу позивач звернувся до суду з позовом 23.10.2017 р. та не обґрунтував свою позицію щодо дотримання ним строку позовної давності, не зазначив обставин, які заважали йому звернутися до суду з відповідним позовом, з моменту настання строку погашення кредииту, який не сплатив відповідач. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З банківської виписки вбачається, що відповідач передбачені умовами договору платежі самостійно не вносив. Жодних дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності після 20.03.2013 року, відповідачем не було вчинено. При цьому суд зазначає, що автоматичне погашення заборгованості з іншої картки не можуть вважатись добровільної сплатою відповідачем заборгованості, оскільки позивачем не додано обґрунтованих підтверджень (квитанцій, касових ордерів та інших документів), що засвідчують здійснення цих платежів особисто відповідачем та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення будь-яких дій спрямованих на погашення заборгованості. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ "Приватбанк", звертаючись до суду з даним позовом, пропустив без поважних причин позовну давність, установлену статтею 257 ЦК України, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача у відповідності до положень статті 267 ЦК України, а відтак, це є підставою для відмови у задоволені позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed