Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про виділ частки, що перебуває у спільній частковій власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником 1/2 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] співвласником 1/2 частини житлового будинку є відповідач. Право власності на житловий будинок перейшло до позивача від її батька [PERSON] на підставі договору довічного утримання (догляду) від 16.11.2006 року. Внаслідок укладення вказаного договору зареєстровано право власності на Ѕ частку у вказаному будинку та видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12828949 від 09.12.2006 р. (копія витягу додається). В свою чергу батько позивача отримав у власність Ѕ частку вказаного будинку на підставі договору дарування від 19 жовтня 1955 року. Дарувальником за цим договором був дід позивача [PERSON] . Того ж дня, 19 жовтня 1955 року, перед укладенням договору дарування [PERSON] , будучи ще власником Ѕ частки у житловому будинку, уклав з іншим співвласником цього ж будинку [PERSON] договір, посвідчений Коростишівською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 2415, яким встановлено порядок користування вказаним домоволодінням (копія договору додається). За змістом цього договору в користування [PERSON] відходить частина будинку, що складається з кімнати площею 7.14 кв.м, кухні площею 15.81 кв.м., загальною площею 22,95 кв.м., що складає Ѕ ідеальну частку будинку, що знаходиться з правої частини будинку, крім того [PERSON] користується тамбуром та половиною сараю. В користування [PERSON] відходить частина будинку, що складається з двох кімнат площею 9,24 кв.м. та 10,23 кв.м. та кухні площею 3,48 кв.м., загальною площею 22,95 кв.м., що складає Ѕ ідеальну частку будинку, що знаходиться з правої частини будинку, крім того [PERSON] користується тамбуром та половиною сараю. Відповідно до технічної документації, станом на 28.12.1953 року до складу житлового будинку входив будинок «А», сарай «Б», забор № 1. Так, з огляду на визначення порядку користування житловим будинком, відповідно до плану будинку станом на 29.12.1952 року [PERSON] відходила у користування кімната 2-2 та кухня 2-3, [PERSON] . кімнати 1-3, 1-4 та кухня 1-2, сарай «Б-1» та тамбур «а» залишався у спільному користуванні. Тамбур «а1» збудований [PERSON] , отже не був у спільній власності та не підлягав встановленню порядку користування ним. Таким чином, попередні співвласники фактично здійснили поділ спільного майна та визначили частки в натурі, що відповідає ідеальним часткам у праві власності на будинок. До цього часу такий порядок користування спільним майном не змінено, нинішні власники користуються тими частинами будинку, що відповідають їх ідеальним часткам у відповідності до домовленості, укладеної попередніми власниками (спадкодавцями) у 1955 році. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 146926546 від 27.11.2018 року співвласником, що володіє Ѕ часткою у праві власності на житловий будинок є [PERSON] . Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 24.05.2006 року у цивільній справі № 2-317(2006) визнано за батьком позивача [PERSON] право власності на самочинно збудовану прибудову до будинку розміром 5,30х3,30 м., веранди розміром 2,50х3,00 м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 06.03.2014р. вказаний будинок фактично поділений між співвласниками на дві окремі ізольовані квартири. Так, у користуванні позивача перебуває: житлова кімната 2-4 площею 15,3 кв.м. та житлова кімната 2-5 площею 6,6 кв.м., у користуванні відповідача перебуває: коридор 1-1 площею 3,6 кв.м., кухня 1-2 площею 2,0 кв.м., кімната 1-3 площею 8,8 кв.м., кімната 1-4 площею 10,2 кв.м. У спільному користуванні перебуває сарай «Б» та огорожа № 1. Окремо у власності позивача перебувають: веранда 2-1 площею 4,9 кв.м., санвузол 2-2 площею 3,0 кв.м., кухня 2-3 площею 11,2 кв.м., уборна «У» та колодязь «К». Прибудови «А1» та «а1» належать позивачу у зв`язку з тим, що право власності на ці прибудови визнані за батьком позивача за вищевказаним рішенням суду. Уборна «У» та колодязь «К» збудовані позивачем. Прибудова «а2» (санвузол 2-2 площею 3,0 кв.м.) самовільно збудована позивачем та на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 29.10.2018 р. відділом з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Коростишівської міської ради за № ЖТ181183020847. Таким чином і ця прибудова належить позивачу та не може бути частиною будинку, що перебуває у спільній частковій власності. Отже, співвласники самостійно визначили в натурі частки у спільній власності на житловий будинок у порядку користування, встановленому попередніми власниками, шляхом здійснення прибудов до житлового будинку та визнання їх законними у встановленому законом порядку. Крім того, зазначений поділ житлового будинку на окремі ізольовані об`єкти нерухомості саме у такий спосіб обумовлений тим, що позивачем оформлено право власності на земельну ділянку під житловим будинком та біля нього. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 1549925 від 23.03.2013 р. позивачу належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0412 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № [NUMBER] (копія свідоцтва додається). Ці ж відомості містяться і у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1550255 від 23.03.2013 р. Отже, фактично будинок поділений на два окремих домоволодіння дві окремі ізольовані квартири без спільних входів, комунікацій, тощо. Це пояснюється і тим, що межі земельних ділянок, що належать відповідачу та позивачам проходять через будинок, при цьому поділивши домоволодіння на окремі двори. Це виходить з того, що після смерті батька позивач оформила право власності на земельну ділянку у 2007 році та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0477 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . Відповідно до плану меж земельної ділянки чітко видно, що земельна ділянка проходить через житловий будинок, поділяючи його на дві рівні частини у відповідності до фактичного володіння і користування частинами будинку. Такий фактичний поділ видно і кадастрового плану земельної ділянки, що є невід`ємними частинами технічної документації із землеустрою, що була оформлена з 2007 року (копія кадастрового плану додається). З урахуванням вищевказаних обставин для визначення технічної можливості виділу частки, що належить позивачу на праві власності в натурі, вона звернулась до судового експерта. Так, висновком експерта № 685/01-2019 від 23.01.2019 р. виділ [PERSON] , як власнику Ѕ ідеальної частки в будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] , у вигляді приміщень житлового будинку, а саме: № [NUMBER] «Веранда» (площею 4,9 кв.м.), № 2-2 «Санвузол» (площею 3,0 кв.м.), № 2-3 «Кухня» (площею 11,2 кв.м.), № 2-4 «Кімната» (площею 15,3 кв.м.), № 2-5 «Кімната» (площею 6,6 кв.м.), а також Ѕ частини сараю (літера «Б») є технічно можливим та відповідає вимогам нормативних документів (копія висновку експерта додається). Варто зазначити, що запропонований експертом варіант поділу повністю відповідає ідеальним часткам у праві власності на вказаний житловий будинок. З метою привести у відповідність правовстановлюючі документи для можливості розпорядитися своєю власністю позивач розглянула варіант поділу житлового будинку між співвласниками у позасудовому порядку. Однак, на неодноразові звернення та пропозиції вирішити ці питання в позасудовому порядку відповідач відмовляється, оскільки його інтереси у цих питаннях не зачіпаються, тому будь-яких дій у цьому напрямку відповідач здійснювати не бажає. Тому позивач просить суд позов задовольнити. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про виділ в натурі частки, що перебуває у спільній частковій власності. В обґрунтування позову вказав, що йому та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] . Між ними як співвласниками фактично визначено порядок користування будинком, який в цілому розподілений на дві окремі ізольовані квартири № [ADDRESS] і №2 з господарськими будівлями і спорудами. Наявність факту того, що житловий будинок є спільною частковою власністю, перешкоджає позивачу-відповідачу в повній мірі реалізувати своє право власності, оскільки для цього необхідна постійна згода співвласника, що й стало приводом для звернення до суду. В судове засідання представник позивача-відповідача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги за первісним позовом підтримує, зустрічний позов визнає. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, про розгляд справи без його участі, позов [PERSON] до нього визнає, зустрічний позов підтримує. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 16.11.2006 року [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] (а.с.10-11). Власником іншої частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами є [PERSON] . Наявність факту того, що житловий будинок є спільною частковою власністю, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності, оскільки для цього необхідна постійна згода співвласника. Тобто між співвласниками склався порядок користування приміщеннями будинку і господарськими спорудами, кожний з них за власні кошти проводить ремонт. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 Цивільного кодексу України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 06.03.2014 р. вказаний будинок фактично поділений між співвласниками на дві окремі ізольовані квартири (копія технічного паспорту додається). Так, у користуванні Позивача перебуває: житлова кімната 2-4 площею 15,3 кв.м. та житлова кімната 2-5 площею 6,6 кв.м., у користуванні Відповідача перебуває: коридор 1-1 площею 3,6 кв.м., кухня 1-2 площею 2,0 кв.м., кімната 1-3 площею 8,8 кв.м., кімната 1-4 площею 10,2 кв.м. У спільному користуванні перебуває сарай «Б» та огорожа № 1. Окремо у власності позивача перебувають: веранда 2-1 площею 4,9 кв.м., санвузол 2-2 площею 3,0 кв.м., кухня 2-3 площею 11,2 кв.м., уборна «У» та колодязь «К». Прибудови «А1» та «а1» належать Позивачу у зв`язку з тим, що право власності на ці прибудови визнані за батьком Позивача за вищевказаним рішенням суду. Уборна «У» та колодязь «К» збудовані позивачем. Прибудова «а2» (санвузол 2-2 площею 3,0 кв.м.) самовільно збудована позивачем та на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 29.10.2018 р. відділом з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Коростишівської міської ради за № ЖТ181183020847. Таким чином ця прибудова належить позивачу та не може бути частиною будинку, що перебуває у спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно зі ст.358 ч.1,2 Цивільного кодексу України "Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю". Частина 1 ст.364 Цивільного кодексу України передбачає "Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності". Також, згідно ст.367 ч.1 Цивільного кодексу України "Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними". Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 4 жовтня 1991 року при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). У спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Судом встановлено, що учасники справи є співвласниками будинку, між якими фактично розподілено на квартири в ньому з окремими входами. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для виділення сторонам на праві власності частини житлової будівлі. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved