Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідачів. 24.07.2018 року за вх. № 5357 [PERSON] (в подальшому позивач) звернулася до Баришівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (надалі відповідач ) про усунення перешкод в користуванні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що відповідач по справі зареєстрований, але не проживає в помешканні, яке їй належить на праві власності і за таких обставин, вона не в змозі оформити субсидію та належним чином сплачувати комунальні послуги. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суд не повідомив. ІІ. Заяви, клопотання. Від позивачки на адресу суду надійшла заява про розгляд справи з її відсотності на підставі наявних у справі доказів. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до ст. 223 КПК України, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності сторін , на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, не проводилося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 19 листопада 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Баришівської нотаріальної контори Маховкою Ю.І., зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.12.2005 року ( номер витягу 9330741), [PERSON], є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] ( а.с.8) Відповідно до по господарської книги, у вказаному будинку зареєстровані: -[PERSON]- колишній член сім'ї власника; -[PERSON] - син власника: -[PERSON] - дочка власника. Відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 22.12.2016 року ( справа № 355/1522/16-ц, провадження № 2/355/746/16), шлюб між сторонами було розірвано і з того часу, відповідач, забравши свої особисті речі виїхав на інше постійне місце проживання за адресою [ADDRESS] де і мешкає по даний час. Вказані обставини підтверджуються актами обстеження фактичного проживання осіб від 10.01., 05.03., 19.06.2018 року, складених депутатом Баришівської селищної ради [PERSON]( а.с.12,13,14) V. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно роз'яснень, викладених у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що сторони по справі були чоловіком та дружиною, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки в тому числі і у вихованні своїх дітей. Одразу ж після розлучення, а саме 22.12.2016 року, відповідач, забравши особисті речі переїхав і в даний час проживає за адресою [ADDRESS]. Оскільки в ході судового розгляду було безспірно встановлено факт не проживання [PERSON] в будинку по [ADDRESS] понад один рік, то позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування будинком є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved