Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

В січні 2019 року до суду надійшла позовна заява Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 (правонаступником якого є Керівник Західної окружної прокуратури м. Дніпра) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18.12.2015 площею 39,2 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] та витребувати від [PERSON] , на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , а також відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що Прокуратурою встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра об`єкта нерухомого майна шляхом реєстрації права власності за приватною особою. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, вищевказана квартира вибула з комунальної власності 18 грудня 2015 року, проте станом на 13.12.2018 Дніпровською міською радою, до повноважень якої відноситься питання управління майном, що належить до комунальної власності, всупереч вимогам ст.ст. 10,30, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не вжито належних заходів щодо повернення майна, яке незаконно вибуло із комунальної власності, у тому числі заходів цивільно-правового характеру, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею. В ході здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою №4 було встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро квартири [ADDRESS] . Відомості за вказаним фактом 15.01.2016 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №12016040680000122 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України. З огляду на зазначене, враховуючи, що органом уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах - Дніпровською міською радою не забезпечено належного захисту інтересів держави шляхом звернення до суду, прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. З`ясовано, що на балансі обласного житлово-комунального підприємства «Південне» перебував будинок розташований за адресою [ADDRESS] . Розпорядженням голови обласної ради № 171-р від 10.09.2003, яке затверджено рішення Дніпропетровської обласної ради №232-10/ХХІУ від 23.10.2003, передано цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, у власність територіальної громади м. Дніпропетровська. Відповідно до інформації Дніпровської міської ради встановлено, що будинок [ADDRESS] був прийнятий з 01.03.2012 від Обласного житлового комунального підприємства «Південне» до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради, на підставі рішень Дніпропетровської міської ради від 2003 року. Таким чином, будинок [ADDRESS] та розташована в ньому квартира [ADDRESS] перейшли у власність територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до інформації наданої КП ДМБТІ встановлено, що станом на 31.12.2012 державна реєстрація права власності на спірну квартиру [ADDRESS] та технічна інвентаризація зазначеної квартири, як окремого об`єкту нерухомого майна, КП «ДМБТІ» не проводились. В свою чергу, прокуратурою встановлено, що 18.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царєйкіним М.М. проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за гр. [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності за [PERSON] , вказано свідоцтво про право власності на житло, видане 05.05.1997 року ВО «Південний машинобудівний завод». В подальшому, 18.12.2015 приватним нотаріусом ДНО Царєйкіним М.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.12.2015 укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 2 вказаного договору, спірна квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.03.1997 року ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням №1077-97 від 05.03.1997, зареєстрованого КП «ДМБТІ» у реєстраційній книзі 270п за реєстраційним №12. З урахуванням вищевказаного вбачається, що приватним нотаріусом Царєйкіним М.М. в договір купівлі-продажу внесену одну дату видачі свідоцтва, а в реєстр речових прав на нерухоме майно - іншу. Крім цього, в межах кримінального провадження було допитано [PERSON] , який пояснив, що жодного відношення до квартири [ADDRESS] він не має, свідоцтва про право власності на житло, від 05.03.1997 року чи 05.05.1997 року видане ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням №1077-97 від 05.03.1997 він не отримував. Приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Царєйкіна М.М. та [PERSON] він не знає та ніколи не бачив, жодних договорів купівлі-продажу він не укладав. Також [PERSON] пояснив, що в 2011 році ним було загублено оригінал свого паспорту та оригінал свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. Таким чином вищевказане вказане свідчить, що державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] проведено нотаріусом на підставі подробленого свідоцтва про право власності на житло, яке КП «ДМБТІ» не реєструвалося, внаслідок чого, вищевказана квартира вибула з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. В подальшому, зазначена квартира за договором купівлі-продажу від 28.01.2016 року, була реалізована [PERSON] на користь [PERSON] , яка на даний час і є власником квартири. Таким чином, внаслідок вищевказаних дій, квартира [ADDRESS] незаконно вибула з комунальної власності. Вказане свідчить про можливість витребування спірного нерухомого майна на користь законного власника з володіння якого воно вибуло поза його волею. З огляду на викладене, виходячи з того, що [PERSON] набув право власності на житло - квартиру [ADDRESS] незаконно, у нього були відсутні законні права на укладення договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2015 року, з [PERSON] , оскільки він не був її власником, у зв`язку з чим вищезазначений договір купівлі-продажу квартири є недійсним. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року та від 21 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у ВО «Південний машинобудівний завод» та Архівному управлінні ДМР, відповідно, інформацію щодо видачі свідоцтва про право власності на житло від 05.05.1997 року ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням № 1077-97 від 05.03.1997 року на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та змісту такого розпорядження. Відповідач-2 [PERSON] 15.03.2019 року та 19.07.2019 року надав суду відзивів на позовну заяву, в якій не погодився з позовними вимогами у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначив, що представництво прокурором в інтересах інших осіб здійснюється лише у виключних випадках, в свою чергу, звернення до суду в інтересах Міської ради, яка може самостійно звернутися до суду з відповідним позовом, належним чином не обґрунтоване, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі. Представник Міської ради надала суду письмові пояснення, у яких підтримала позицію прокурора. Відповідач [PERSON] також надала суду письмовий відзив на позов та письмові пояснення, у яких не погодилася з позовними вимогами у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначила, що не заперечуючи можливої наявності певних шахрайських дій з боку невідомих осіб, вона є добросовісним набувачем спірної квартири, та співпрацювала з відповідними органами досудового розслідування в межах відповідного кримінального провадження. Також, відповідач зазначив, що після встановлення факту незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м.Дніпро спірної квартири було внесені до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №12016040680000122 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 Кримінального кодексу України ще 15.01.2016 року. Постановою Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 призначено групу прокурорів, втім з 15.01.2016 року до 28.01.2016 року включно жодних дій зі схоронності спірної квартири досудовим слідством не вчинено, арешт на її відчуження не накладений, що призвело до безперешкодного укладання договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2016 року між [PERSON] і [PERSON] . Окрім того, [PERSON] зазначила, що обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. У даному випадку позов пред`явлено особою, яка не була стороною договорів купівлі-продажу і не була власником майна, про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2015 року, укладеного особою, яка, на думку позивача, не мала права відчужувати вказане у договорі майно. Також, відповідач зазначила, що згідно прецендетної практики ЄСПЛ, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати засоби компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача ідивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із діяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Тому задоволення віндикаційного позову, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна і витребування спірної квартири у [PERSON] як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, позбавивши цього майна добросовісного набувача [PERSON] . Також, [PERSON] в окремій заяві прохала суд залишити позов без розгляду, оскільки у позивача прокуратури відсутні належні повноваження для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] та представник Міської ради Риженко М.С. в судовому засіданні позов підтримали, прохали його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, прохали відмовити у його задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 року у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, на час розгляду справи, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , а саме на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2016 року укладеного з [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №174 (т.1, а.с. 18-22, 30-33). [PERSON] набув вказану квартиру 18.12.2015 року на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царєйкіним М.М. за реєстровим номером № 1710 (т.1, а.с.23-24). Відповідно до п. 2 вказаного договору, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.03.1997 року ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням № 1077-97 від 05.03.1997 року, зареєстрованого КП «ДМБТІ» у реєстраційній книзі 270п за реєстраційним № 12. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що під час проведення приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царєйкіним М.М. державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , підставою для реєстрації права власності за [PERSON] , вказано свідоцтво про право власності на житло, видане 05.05.1997 року ВО «Південний машинобудівний завод» (т.1, а.с.18-22). З урахуванням вищевказаного вбачається, що приватним нотаріусом Царєйкіним М.М. в договір купівлі-продажу внесену одну дату видачі свідоцтва, а в реєстр речових прав на нерухоме майно - іншу. Відповідно до інформації наданої КП ДМБТІ встановлено, що станом на 31.12.2012 державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] та технічна інвентаризація зазначеної квартири, як окремого об`єкту нерухомого майна, КП «ДМБТІ» не проводились. Судом встановлено, що на балансі обласного житлово-комунального підприємства «Південне» перебував будинок розташований за адресою [ADDRESS] . Розпорядженням голови обласної ради № 171-р від 10.09.2003, яким затверджено рішення Дніпропетровської обласної ради №232-10/ХХІУ від 23.10.2003, передано цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, у власність територіальної громади м. Дніпропетровська (т.1, а.с.48). Так, згідно тексту позовної заяви, в ході здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 4 встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро квартири [ADDRESS] . Відомості за вказаним фактом 15.01.2016 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №12016040680000122 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 Кримінального кодексу України. Як вбачається з протоколу допиту свідка від 01.08.2016 року, слідчим Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Фітісовим Г.І., в межах кримінального провадження було допитано [PERSON] , який пояснив, що жодного відношення до квартири [ADDRESS] він не має, свідоцтва про право власності на житло, від 05.03.1997 року чи 05.05.1997 року видане ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням №1077-97 від 05.03.1997 він не отримував. Приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Царєйкіна М.М. та [PERSON] він не знає та ніколи не бачив, жодних договорів купівлі-продажу він не укладав. Також [PERSON] пояснив, що в 2011 році ним було загублено оригінал свого паспорту та оригінал свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. Прокурор звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, обґрунтовує наявність підстав для здійснення представництва фактом неналежного здійснення Міською радою відповідних повноважень, зокрема не вжиття Дніпровською міською радою заходів позовного характеру, направлених на витребування комунального майна з незаконного володіння. З приводу вказаних посилань, суд зазначає, що у кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Відповідно до ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.3 ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обгрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. З урахуванням зазначеного, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження (не вжито заходів по судовому поверненню майна) недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за виконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Однак відповідних доказів прокурором як під час пред`явлення позову, так і під час підготовчого засідання і судового розгляду надано не було. Посилання не невжиття Міською радою заходів щодо витребування в судовому порядку комунального майна з 2016 по 2018 рік є безпідставними, оскільки прокурором жодним чином не доведено обізнаність Міської ради про факт такого вибуття, так само як не доведено факт повідомлення прокурором Дніпровську міську раду про вказані обставини, які були відомі прокуратурі з січня 2016 року, після початку досудового розслідування за вказаним фактом. У частині четвертій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру». Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Втім, з доданих до позовної заяви матеріалів, не підтверджується факт повідомлення прокурором суб`єкта владних повноважень про представництво. Так, в матеріалах справи мається лист Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 від 20.12.2018 року № 77-2518вих18, адресований Дніпровській міській раді про направлення позову до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Втім, всупереч ст. 81 ЦПК України, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення такого листа адресату та підтвердження його отримання Дніпровською міською радою, а тому відповідні доводи прокурора зводяться до припущень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Всупереч наведеним нормам ЗУ «Про прокуратуру», позивач в даному випадку не обґрунтував належним чином та не надав належних та допустимих доказів того, що Дніпровська міська рада не виконує або ж неналежним чином виконує свої повноваження, а посилання позивача на це у позовній заяві зводяться до припущень, на яких доказування ґрунтуватися не може. В згаданому листі Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 від 20.12.2018 року № 77- 2518вих18 прокуратура лише повідомила позивача про порушення його прав та свій намір звернутися до суду із позовом в інтересах держави згідно вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Втім прокурор не запропонував Дніпровській міській раді самостійно звернутися до суду із відповідним позовом, не зажадав від неї пояснень щодо причин незвернення до суду, а навпаки, висловив власну ініціативу у здійсненні цих дій, фактично виступивши як альтернативний суб`єкт звернення до суду. Аналогічних висновків щодо необхідності надання суду доказів невиконання або неналежного виконання державним органом своїх повноважень для підтвердження представництва прокурора в суді дійшов Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 року у справі № 927/246/18. Окрім того, згідно правової позиції Верховного Суду у постанові по справі № 924/1237/17 від 20.09.2018 року, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частина друга 2 статті 129 Конституції України). Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W.v.France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27). У Рекомендаціях Парламентської Ради Європи від 27.05.2003 року № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. Відтак, з урахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку, про недоведеність Керівником Західної окружної прокуратури м.Дніпра наявності таких виключних підстав та, як наслідок, повноважень на звернення до суду з даним позовом в інтересах міської ради. Окрім того, надаючи оцінку посиланням позову на вибуття з комунальної власності спірної квартири, суд виходить з наступного. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 ЦК України. Відповідно до статті 1, частин 3,5 статті 16, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада. З набуттям чинності ЦК України у 2004 році визначено обов`язковою державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено статтею 182 ЦК України. Частиною 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та . обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. У статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, але в даному випадку право комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано та у Дніпровській міської ради відсутній відповідний правовстановлюючий документ або рішення щодо віднесення спірного майна до комунального. Так, як було встановлено судом, на балансі обласного ЖКП «Південне» перебував будинок [ADDRESS] . Розпорядженням голови обласної ради № 171-р від 10.09.2003 року, яке затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради № 232-10/XXIV від 23.10.2003 року, передано цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, у власність територіальної громади м. Дніпропетровська. Відповідно до листа Дніпровської міської ради від 22.08.2016 року № 7/21-1405, будинок [ADDRESS] був прийнятий з 01.03.2012\~року від Обласного комунального підприємства «Південне» до комунальної\~власності територіальної\~громади міста\~Дніпро в особі Дніпровської міської ради, на підставі рішень Дніпропетровської1 міської ради від 26.02.2003 №35/7 та від 19.11.2003 №11/13. Саме на ці рішення посилається прокурор в своєму позові як на доказ того, що спірна квартира перейшла у власність територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради. Також відповідно до інформації, наданої КП ДМБТІ, станом на 30.12.2012 року державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] та технічна інвентаризація спірної квартири, як окремого об`єкту нерухомого майна, КП ДМБТІ не проводились. Згідно статтей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно Вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.07.2018р. року у справі № 569/1221/16-ц. Згідно зі статтями 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України передбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд зазначає, що при розгляді даної категорії справ, слід виходити з положень про право лише власника витребувати майно з чужого незаконного володіння на свою користь, в свою чергу, прокурором не доведено факту належності до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро спірної квартири та не надано доказів щодо віднесення спірного нерухомого майна як комунальної власності, що слугувало б підставою для можливості задоволення віндикаційного позову в порядку статтей 387,388 ЦК України. Також прокурором не порушується питання про визнання за Дніпровською міською радою права власності на квартиру, право на яку на даний час зареєстроване за відповідачкою [PERSON] , також не заявляються вимоги про скасування реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру. Аналогічних висновків щодо належності майна до комунальної власності висловив Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року у справі 755/173/18. Також, надаючи оцінку доводам прокурора, щодо наявності підстав для витребування у [PERSON] спірної квартири, суд зазначає наступне. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до правової позиції, сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця [PERSON] , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. З огляду на, що [PERSON] був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця [PERSON] і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії [PERSON] і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Враховуючи те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, яка на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна придбала спірне житлове приміщення за 117 619 грн, суд приходить до висновку, що витребування у [PERSON] спірної квартири, якою вона володіє із 2016 року, становитиме втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою грошових коштів. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, за таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16 та від 20 травня 2020 року у №199/8047/16. Суд зазначає, що при розгляді цієї справи має бути також враховано рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Так, у п. 70 зазначеного рішення ЄСПЛ наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. В сенсі п. 71 наведеного рішення потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Загалом, належне урядування, тобто процес прийняття рішення та подальше його впровадження/невпровадження, має декілька основних характеристик і означає: врахування потреб найбільш вразливих верств суспільства під час прийняття рішень; вимагає повного захисту прав людини; прозорість прийняття рішень, тобто інформація є у наявності у достатній кількості, у зрозумілій формі та є вільно доступною для тих, кого може стосуватись це рішення, чи його введення в дію; підвищення обізнаності громадян про їхні права під час звернення за одержанням послуг, покращення спроможності органів публічної влади та державних установ на місцях оцінювати свої послуги з погляду принципів верховенства права й належного врядування, зменшення прогалин і недоліків у цій сфері; відкритість, тобто державні органи мають працювати відкрито і також викладати мовою, яка є доступною для всіх громадян; відповідність (узгодженість) - політика та усі заходи мають бути взаємоузгодженими та зрозумілими. Разом з тим, Європейський суд з прав людини зазначає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, від 02 грудня 2011 року). Одним із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України. Як вже було встановлено судом, за фактом незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро квартири [ADDRESS] , 15.01.2016 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №12016040680000122 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 Кримінального кодексу України. Постановою Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 призначено групу прокурорів. Передбачення можливих негативних наслідків при прийнятті рішення покладається на суб`єкта владних повноважень відповідно до принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, в тому числі у згаданому рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Втім, з 15.01.2016 року до 28.01.2016 року включно (дата укладення останнього договору купівлі-продажу), жодних дій зі схоронності спірної квартири правоохоронними органами, в тому числі прокуратурою, не вчинено, арешт на її відчуження не накладений, з урахуванням чого, суд зазначає, що дії Прокуратури (прокурора) не були в достатньому ступеню прозорими і організованими таким чином, щоб забезпечувались принципи юридичної визначеності та належного урядування, що призвело до безперешкодного укладання договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2016 року між [PERSON] і [PERSON] , (яка мала легітимні очікування щодо правомірності отримання майна у власність, після проведення відповідної перевірки нотаріусом) і ця помилка, в розумінні практики Європейського суду з прав людини, не може виправлятися за рахунок відповідача. Тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed