Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 12 577,62 гривень матеріальної шкоди та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що 26 квітня 2018 року [PERSON] було прийнято до Київської міської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» на посаду начальника відділення поштового зв`язку. Того ж дня. між КМД АТ «Укрпошта» та Відповідачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. До Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» надійшли звернення споживачів з приводу неотримання пенсії: [PERSON] за жовтень 201 8 року в сумі 3118.06 грн. та за вересень 2018 року в сумі 3118,06 грн.; [PERSON] за грудень 201 8 року в сумі 6341,50 грн. На підставі доповідної записки начальника ЦОФС Радюкіної Т.С. було здійснено перевірку пенсійних відомостей ф.ВІ-М та встановлено, що підписи про отримання коштів, здійснених у пенсійних відомостях та у паспортах, мають відмінності. Слід зауважити, що всі виплати пенсій проводилися через реєстратор розрахункових операцій та включалися до Касового звіту ф.130. З метою врегулювання спору у досудовому порядку на адресу відповідача, 19 вересня 2019 року направлено претензію щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок виконання відповідачем службових обов`язків. Станом на день звернення з позовною заявою матеріальні збитки не погашені. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 січня 2020 року було відкрито провадження та призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2018 року між Начальником центру управління персоналом Гриценко Л. В. та начальником ВПЗ відділення поштового зв`язку Київ 230 ЦПЗ № 2 [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно даного договору бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй Київською міською дирекцією ПАТ «Укрпошта» матеріальних цінностей. 29 січня 2019 року [PERSON] звернулась до начальника ЦПЗ - 2 у м. Києві Лагуті Т.А. із заявою в якій просила провести перевірку оскільки в грудні 2018 року вона не отримала пенсію у зв`язку із хворобою, однак на запит, Пенсійний фонд надав роздруківку з якої вбачається, що неотримання пенсія за грудень 2018 року була отримана, але невідомо ким. 01 лютого 2019 року з аналогічною заявою звернулась [PERSON] якій остання зазначає, що нею не було отримано пенсію за вересень 2018 року та жовтень 2018 року. З відомості № 2/26244 на виплату пенсії, соціальних допомог за жовтень 2018 року вбачається, що 05 жовтня 2018 року [PERSON] було виплачено пенсію в розмірі 3 118, 06 гривень та 3 118,0 гривень по іншій відомості. З розрахункової довідки встановлено, що виплата пенсії [PERSON] проведена 25 жовтня 2018 року та підписана начальником ВПЗ. А також, з відомості № 156/26244 на виплату соціальних допомог за грудень 2018 року вбачається, що 24 грудня 2018 року [PERSON] було виплачено пенсію розмірі 6 341,50 гривень. Як вбачається з акту службової перевірки по факту невиплати грошових пенсійних коштів пенсіонеру у відділенні поштового зв`язку Київ 218 центру поштового зв`язку від 22 лютого 2019 року було проведено перевірку в результаті якої встановлено, що [PERSON] зловживаючи своїм службовим становищем, могла привласнити пенсійні кошти заявників та заподіяла збитків на загальну суму 12 577,62 гривні. Положеннями ч.1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно приписів ч. 1 ст. 1126 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України). Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно зі ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29.12.1992, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. N 447/24, роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (супроводу), видачі (здачі) цінностей, містяться у зазначеному Переліку. Згідно зі ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем доведено, що відповідачі перебували у трудових відносинах з АТ "Укрпошта", згідно посадової інструкції та відповідних договорів на них було покладено обов`язки щодо забезпечення схоронності матеріальних цінностей, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, відповідач порушила посадові обов`язки, чим спричинила позивачу збитки, актом службового розслідування встановлено наявність вини відповідача у незбереженні матеріальних цінностей. Відповідно до встановлених актом службового розслідування та інших документів, розмір матеріальної шкоди, завданої підприємству склав суму в розмірі 12 577,62 грн. Стороною відповідача в ході розгляду справи не надано суду доказів на спростування обґрунтувань та доводів позову, як і не надано доказів відшкодування завданих матеріальних збитків. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача надано суду переконливі докази на підтвердження обґрунтувань позовних вимог, які стороною відповідачів не спростовані, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1921,00 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved