Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

\~\~\~\~ \~\~\~\~ ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що 23.08.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №МКЛ-075, відповідно до умов якого банком надано кредит у сумі 5000,00 дол. США зі строком до 22.08.2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день було укладено договір іпотеки №МКЛ-075/1, згідно з умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 95,70 кв.м., який розташований за адресою: Вінницька область, Тростянецький район, с. Северинівка, вул. Садова, № 51, та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. В результаті неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору рішенням суду від 17.02.2010 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки будинок, загальною площею 95,7 кв.м., який розташований за адресою: Вінницька область, Тростянецький район, с. Северинівка, вул. Садова, № 51, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». Виходячи з вищенаведеного, позивач звернувся в суд з даним позовом та просить висилети [PERSON], який зареєстрований та проживає у житловому будинку (предмет іпотеки), а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 22.09.2016 року, відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, визнано обовязковою явку представника позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання для отримання пояснень стосовно обставин позову. Представник позивача в судове засідання в черговий раз не з'явився, направив до суду клопотання та просив розгляд справи проводити у його відсутності. Вимоги позову підтримав повністю, просив суд їх задовольнити, не заперечив проти винесення заочного рішення суду (а.с.4, 40). Ухвалу суду від 22.09.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» отримав, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа у вигляді «Ухвала» від 22.09.2016 по справі № 147/807/16-ц. Листа надіслано 27.09.2016 14:40:44 одержувачу ПАТ КБ «Приватбанк» на його електронну адресу 14360570@mail.gov.ua. Документ доставлено до електронної скриньки: 27.09.2016 15:22:57. (а.с. 54), реєстром поштових відправлень (а.с.56, 57) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.58). Оскільки в матеріалах справи наявна заява від 27.05.2016 року представника позивача про отримання процесуальних документів в електронному вигляді на електронну адресу 14360570@mail.gov.ua., згідно якої представник позивача підтвердив факт реєстрації в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу та достовірність внесеної інформації про особу (а.с.20), що відповідає вимогам діючого законодавства, тому він вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України. Таким чином, суд вважає можливим вирішити справу за відсутності представника позивача за наявними у справі доказами. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином судовими повістками, надісланими за місцем його реєстрації. Причини неявки суду не повідомлено, клопотання про відкладення розгляду справи не надано (а.с. 31, 36, 45, 52). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та враховуючи думку позивача, ухвалити заочне рішення на підставі ст.. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами\~ст. 10 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2\~ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 23.08.2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №МКЛ-075, згідно умов якого банк надав останньому кредит у сумі 5000, 00 дол. США терміном до 22.08.2011 року (а.с. 6-8). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 23.08.2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки №МКЛ-075/1, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями під номером 51, розташований в с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області, по вулиці Садова, що належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 9, 10). Відповідно до довідки Летківської сільської ради від 01.08. 2016 року № 276, в спірному будинку № 51 по вулиці Садова, що в с. Северинівка, Тростянецького району Вінницької області зареєстрована одна особа: [PERSON], [INFO] (а.с.39). За змістом ч.1\~ст. 575 ЦК України\~ та\~ ст. 1 Закону України "Про іпотеку"\~ іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до\~ст. 589 ЦК України, ч.1\~ст. 33 Закону України "Про іпотеку"\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у\~статті 509 ЦК України\~й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено\~Законом України "Про іпотеку". Згідно із ч.3\~ст. 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 17.02.2010 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 23.08.2006 року, а саме на будинок та земельну ділянку загальною площею 95,7 кв.м., які розташовані за адресою: вул. Садова, 51 в с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області та телевізор SAMSUNG модель 20К1МК, сер. № 528582250, шляхом продажу вказаних предметів іпотеки та застави ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача, який зареєстрований та проживає в будинку, розташованому за адресою вул. Садова 51 в с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області, зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Вінницькій області відмовлено (а.с. 11,12). Статтею 40 Закону України "Про іпотеку"\~визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є\~стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачеві була направлена поштою вимога про виселення із спірного будинку в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги (а.с. 13). Даний факт підтверджується реєстрами поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленнями від 27.04.2016 року (а.с. 14, 15). Частиною 4\~ст. 9 ЖК УРСР\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи, а саме з договору іпотеки № МКЛ-075/1, вбачається, що предмет іпотеки будинок, який розташований за адресою: вул. Садова, 51 в с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області належить на праві власності [PERSON], на підставі приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] 23.08.2006 року за реєстровим № 2707 та зареєстрований в державному реєстрі правочинів 23.08.2006 року за реєстровим №1525080. В матерівалах справи відсутні докази того, що вищевказаний будинок придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого ним. Разом з тим, в п.1.2 ч. 1 кредитного договору від 23.08.2006 року № МКЛ-075 зазначено, що кредит надавався на наступні цілі: споживчі потреби (а.с.6). Відповідно до ч. 2\~ст. 109 ЖК Української РСР\~громадянам, яких\~\~виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення\~\~якого\~\~забезпечене\~\~іпотекою\~\~відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підстві ч. 2\~ст. 39 Закону України "Про іпотеку"\~підлягають застосуванню як положення\~статті 40 цього Закону, так і норма\~статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 року № 6-39цс15, від 25.11.2015 року № 6-1061цс15, від 21.10. 2015 року № 6-1484цс15, від 21.10. 2015 року № 6-1033цс15, які згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. Разом з тим, відповідно до частини другої\~статті 109 ЖК УРСР\~постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. В матеріалах справи відсутні відомості, що у відповідача наявне будь-яке інше житло, крім іпотечного майна. Особистих пояснень представник позивача щодо обставин позову, зокрема обставин отримання відповідачем [PERSON] кредиту, суду не надав, проігнорувавши ухвалу суду від 22.09.2016 року про обовязкову явку. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про виселення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Згідно ст. 1 Протоколу 1 до\~Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Беручи до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 27.05.2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства", концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Також в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зехентнер проти Австрії", виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed