Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2017 року звернулися в Київський районний суд м. Полтави з позовом до територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки. Посилалися на те, що [INFO] померла [PERSON], якій на праві власності належало 22/25 частини житлового будинку в [ADDRESS] частин зазначеного домоволодіння остання подарувала своїй дочці [PERSON]. Вказували, що 24 травня 1999 року на підставі розпорядження № 366-р міського голови [PERSON] було передано у спільну часткову власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 1000 кв.м. та земельну ділянку площею 534 кв.м. для особистого підсобного господарства. Також позивачі посилалися на те, що порядок користування земельною ділянкою в [ADDRESS] було визначено судовим рішенням в 1991 році, відповідно до якого [PERSON] виділено земельну ділянку площею 966 кв.м. Зазначали, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, позивачі є спадкоємцями її майна та отримали відповідні свідоцтва про право на спадщину. В своїй позовній заяві просили суд визнати за ними [PERSON] та [PERSON] право на завершення приватизації спадкових земельних ділянок та право на оформлення права власності на земельні ділянки в порядку спадкування: виготовлення технічної документації із землеустрою, отримання кадастрового номера, реєстрації права власності на земельні ділянки площею 966 кв.м. за адресою [ADDRESS] після померлої [PERSON] В судовому засіданні позивачі та представники позивачів повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник територіальної громади в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Посилалася на те, що територіальна громада жодних прав позивачів не порушувала, не є належним відповідачем в справі. Вважає, що право позивачів на приватизацію земельної ділянки не є порушеним, оскільки Київська районна в м. Полтаві рада не відмовляла у вирішенні цього питання. Окрім того вважає, що позивачами пропущено строки звернення до суду, тому просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності. [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позивачів, а представник [PERSON] категорично заперечував щодо їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників позивачів, представника відповідача, третьої особи та представника третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва № [NUMBER] від 01 вересня 1999 року на праві приватної спільної часткової власності належало 22/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS]. 11 вересня 1999 року [PERSON] 16/25 часток зазначеного домоволодіння за договором дарування подарувала [PERSON] [PERSON] [INFO] померла, 08 травня 2009 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 6/25 частин жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 13 липня 2010 року враховуючи дані інвентаризації, проведеної ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 12 березня 2010 року, у зв'язку з проведеними добудовами за адресою [ADDRESS], змінено частки співвласників, які визначені наступним чином: [PERSON] - 27/50 часток, [PERSON] - 9/25 часток, [PERSON] - 1/10 частка. Також встановлено, що [PERSON] [INFO] померла, позивачі [PERSON] та [PERSON], будучи спадкоємцями майна померлої, у встановленому законом порядку прийняли спадщину, частки є рівними, державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори 25 липня 2013 року на ім'я позивачів видані свідоцтва про право на спадщину за законом, спадщина, на яку видано свідоцтва - 9/25 часток домоволодіння по [ADDRESS]. Отже, за даним правовстановлюючих документів та Державного реєстру речових прав на нерухоме майна станом на час вирішення справи судом позивачі на праві приватної спільної часткової власності є співвласниками жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], частки є наступними: -[PERSON] - 1/10 частка; -[PERSON] - 9/50 часток; -[PERSON] - 9/50 часток. Також встановлено, що за даними Державного реєстру прав власності на нерухоме майно іншими співвласниками даного домоволодіння є треті особи [PERSON] з зареєстрованою частковою в справі власності - 3/40, а також 39/100, [PERSON] - з часткою 3/40. Також дослідженими в справі доказами встановлено, що за життя [PERSON] розпочала приватизацію земельних ділянок по [ADDRESS]. Згідно з розпорядженням міського голови № 366-р від 24 травня 1999 року передано у спільну часткову власність громадянам земельні ділянки відповідно до часток в домоволодінні та чинного законодавства, для будівництва та обслуговування жили будинків та ведення особистого господарства згідно з заявами, відповідно до додатку № 3, в тому числі передано [PERSON] в спільну часткову власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] площею 534 кв.м. з цільовим призначенням для особистого підсобного господарства та площею 1000 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Але за життя [PERSON] не отримала відповідний державний акт про право власності на землю та не здійснила державної реєстрації права власності. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаючись на ту обставину, що є спадкоємцями майна померлої, яка за життя розпочала процес приватизації земельної ділянки, просять суд визнати за ними в порядку спадкування право на звершення приватизації земельних ділянок. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За положеннями ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту державної реєстрації цих прав; право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Нормами ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Пунктом 1 розділу X. Перехідних положень ЗУ України передбачено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Також даною нормою права установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року, який був чинний на час прийняття уповноваженим органом рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.92 р. N 15-92. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Як встановлено судом та не оспорюється позивачами, що за життя [PERSON] не одержала документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], а також не здійснила державної реєстрації такого права. Тому посилання позивачів в поданій до суду позовній заяві на ту обставину, що [PERSON] прийняла спадщину після померлої [PERSON] на земельну ділянку не заслуговує на увагу. В той же час, оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] є одними із співвласників на праві приватної спільної часткової власності домоволодінні по [ADDRESS], а також враховуючи ту обставину, що за життя [PERSON] вже розпочала процедуру приватизації земельної ділянки за вказаною адресою, суд приходить до висновку, що в позивачів дійсно в силу норм абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України в порядку спадкування після померлої [PERSON] виникло право на завершення приватизації вказаної земельної ділянки. Але таке право на звершення процедури приватизації згідно з нормами абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України може бути реалізовано виключно в порядку передбаченому нормами Земельного Кодексу України 2001 року. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі [PERSON] та [PERSON] зазначені норми розділу X "Перехідні положення" ЗК України не врахували. Так, як встановлено судом позивачі [PERSON] та [PERSON] є лише одними із співвласників домоволодіння по [ADDRESS], іншими співвласниками даного домоволодіння є [PERSON] та [PERSON], до яких позивачі жодних позовних вимог не заявляли. Разом з тим, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено статтею 118 ЗК України. Згідно з нормами зазначеної статті Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно зі ст. 89 ЗУ України земельні ділянки співвласників жилого будинку перебувають у спільній сумісній власності (п. в) ч. 2 ст. 89 ЗК України). Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Відтак, реалізація права позивачів на завершення процедури приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] є взаємопов'язаним в аналогічним правом на завершення процесу приватизації вказаної земельної ділянки і іншими співвласниками домоволодіння - [PERSON] та [PERSON] В силу норм ст. ст. 118, 120 ЗК України вирішення питання щодо завершення процедури приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] можливо виключно за заявою всіх співвласників домоволодіння по [ADDRESS], за умови прийняття відповідного рішення органу виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок, яке може бути прийняте на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Реалізація права позивачів на завершення процедури приватизації в інший спосіб, аніж це передбачено Земельним кодексом України, неможлива. В той же час, як встановлено судом, відповідні технічні матеріали та документи, що підтверджують розмір земельної ділянки, відсутні, а уповноважений орган місцевого самоврядування не відмовляв позивачам в наданні дозволу на виготовлення відповідної документації для подальшого оформлення земельної ділянки. Твердження позивачів про те, що розмір земельної ділянки визначений рішенням Київського районного народного суду м. Полтави від 09 серпня 1991 року в справі № 2-857/91 та складає площу 966 кв.м. не заслуговує на увагу. Як встановлено судом, зазначеним судовим рішенням лише визначено порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] відповідно до частки [PERSON] в праві власності на об'єкт нерухомості в розмірі 1/2 частини. Станом на час вирішення даної справи судом змінилися як співвласники даного домоволодіння, так і частки співвласників в праві спільної часткової власності на домоволодіння по [ADDRESS], площа земельної ділянки за вказаною адресою не є визначеною, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлено. Посилання представника [PERSON] в судовому засіданні на ту обставину, що порушення питання про приватизацію спірної земельної ділянки можливо лише після вирішення судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою також не заслуговує на увагу. Норми Земельного кодексу України не пов'язують виникнення права на приватизацію земельної ділянки з наявністю судового рішення щодо визначення порядку користування такою земельною ділянкою. Посилання позивачів в поданій до суду позовній заяві на лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про су\-до\-ву прак\-ти\-ку роз\-гля\-ду цивільних справ про спад\-ку\-ван\-ня» є необґрунтованим, оскільки як встановлено судом, органами місцевого самоврядування не відмовлялося позивачам (як спадкоємцям) у завершенні процедури приватизації, при цьому позивачі у встановленому законом порядку з відповідними заявами до Київської районної в м. Полтаві ради не зверталися. При вирішенні справи суд також виходить з того, що позивачі [PERSON] та [PERSON] не позбавлені права в порядку та на умовах, що встановлені ЗК України, на завершення процедури приватизації земельної ділянки по [ADDRESS]. Окрім того, Полтавська міська рада не є відповідним органом виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність громадян, жодних прав позивачів не порушувала. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою позивачам в задоволенні позовних вимог понесені ними судові витрати не підлягають їм відшкодуванню.

Outcome: dismissed