Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

позивачка звернулася із позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. 19.09.2009 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Проте ще до народження дитини [PERSON] залишив її, повністю припинив спілкування, не забирав їхню спільну дитину із пологового будинку та не брав участь у вихованні та догляді за дитиною з дня її народження по даний час. Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22.05.2014 року по справі №462/7565/13 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У рішенні суду по даній справі вказано, що "з січня 2012 року сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, подружніх стосунків не підтримують. На момент подання заяви до суду синові виповнився 1 рік. Від народження і до цього часу дитина проживає разом з позивачем, що належить на праві власності її дідусеві. Позивач самостійно займається питаннями здоров`я, розвитку та виховання сина". Також даним рішенням суду вирішено залишити [PERSON] проживати разом з матір`ю за місцем її постійного проживання. Крім того, зазначає, що відповідач як батько малолітньої дитини після фактичного припинення шлюбних відносин (з січня 2012року) по 2018 рік бачився із дитиною лише 1 раз в рік. З 2018 року по даний час відповідач не бачиться взагалі із дитиною, не спілкується із ним по телефону чи інших засобах зв`язку, не бере участі в його вихованні та жодним чином не проявляє інтерес до дитини, що свідчить про самоусунення останнього від виконання батьківських обов`язків. Відповідач залишивши дитину ще до його народження і в подальшому повністю не виконує жодні батьківські обов`язки. Дитина не спілкується та не бачиться з батьком так як місце знаходження останнього невідоме та відповідач не намагається побачитись із сином. З 2016 року по даний час [PERSON] фактично проживає із [PERSON] , з яким зареєструвала шлюб 28.08.2018 року. Також у них є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Син вважає її чоловіка своїм батьком, натомість при рідких зустрічах [PERSON] з відповідачем, називає його дядьком. На даний час [PERSON] як заступник начальника вузла зв`язку 1 категорії по роботі з особовим складом Західного територіального управління Національної Гвардії України перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно наказу №267 від 16.10.2018 року. [PERSON] на даний час навчається у Львівській СЗШ "Будокан" у 2А класі. Згідно листа керівника школи від 02.10.2020 року вихованням дитини займається саме мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] . Натомість батько учня - [PERSON] , жодного разу не цікавився навчання дитини, не контактував із класним керівником, морально та матеріально сина не підтримував. Окрім цього, [PERSON] займається Айкідо в ГО ЛОМГО "Сінкікай" з листопада 2017 року по даний час. Усі витрати по заняттях оплачує [PERSON] , а також відвідує батьківські збори, семінари та атестації сина, що підтверджується довідкою від 30.09.2020 року. В листопаді 2020 року Позивач звернулась до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо розгляду питання надання висновку щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав щодо їх спільної дитини. Як наслідок, Франківська РА ЛМР надала висновок від 24.12.2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Враховуючи наведене просить позов задовольнити. Ухвалою судді 23.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. За результатами проведеного підготовчого судового засідання 20.04.2021 року справу призначено до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пояснення надали аналогічні, викладеним в позовній заяві. Представник третьої особи - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як орган опіки та піклування Новосельської М.О. в судовому засіданні надала пояснення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на висновок про доцільність позбавлення батьківських прав від 24.12.2020 року №260001-вих №102057. Відповідачка повторно в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Клопотань про перенесення розгляду справи чи слухання справи у відсутності відповідачки до суду не надходило. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні судом встановлено, що 19.09.2009 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.09.2012 року та про що здійснено відповідний актовий запис №4368 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ. Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22.05.2014 року по справі №462/7565/13 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили. Відтак в контексті вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені в рішенні обставини не підлягають доказуванню. Зокрема таким встановлено, що з січня 2012 року сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, подружніх стосунків не підтримують. На момент подання заяви до суду синові виповнився 1 рік. Від народження і до цього часу дитина проживає разом з позивачем, що належить на праві власності її дідусеві. Позивач самостійно займається питаннями здоров`я, розвитку та виховання сина". Також даним рішенням суду вирішено залишити [PERSON] проживати разом з матір`ю за місцем її постійного проживання. З 2016 року по даний час [PERSON] фактично проживає із [PERSON] , з яким зареєструвала шлюб 28.08.2018 року, що стверджується свідоцтвом про шлюбв серії [NUMBER] від 28.08.2018 року, актовий запис 2561. Також у них є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). На даний час [PERSON] як заступник начальника вузла зв`язку 1 категорії по роботі з особовим складом Західного територіального управління Національної Гвардії України перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно наказу №267 від 16.10.2018 року. [PERSON] на даний час навчається у Львівській СЗШ "Будокан" у 2А класі. Згідно листа керівника школи від 02.10.2020 року вихованням дитини займається саме мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] . Натомість батько учня - [PERSON] , жодного разу не цікавився навчання дитини, не контактував із класним керівником, морально та матеріально сина не підтримував. Окрім цього, [PERSON] займається Айкідо в ГО ЛОМГО "Сінкікай" з листопада 2017 року по даний час. Усі витрати по заняттях оплачує [PERSON] , а також відвідує батьківські збори, семінари та атестації сина, що підтверджується довідкою від 30.09.2020 року. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ствердили суду, що дійсно [PERSON] ще до народження дитини залишив сім`ю, усі проблеми із народженням та вихованням дитини вирішувала та на даний час вирішує [PERSON] самостійно; [PERSON] не сприймає біологічного батька як рідного та називає його дядьком [PERSON] ; [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не спілкується із ним та жодним чином не виконує свої батьківські обов`язки. Вихованням дитини займається матір, а також її чоловік [PERSON] , якого дитина називає батьком. В листопаді 2020 року Позивач звернулась до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо розгляду питання надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх спільної дитини. Франківською районною адміністрацєю ЛМР прийнято 24.12.2020 року висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітної дитини [PERSON] . Даний висновок підтримала в судовому засіданні представник органу опіки та піклування Новосельська М.О. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1, 3 ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На підставі зібраних по справі доказів та досліджених судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що полягає у відсутності будь-якого спілкування його з сином, участі у його вихованні, турботі про фізичний та духовний розвиток, не забезпечує йому необхідні умови для життя. Судом також не встановлено наявність вагомих підстав вважати, що [PERSON] змінить свою поведінку та відношення до дитини, не надано доказів його бажання спілкуватись з дитиною. Вказані обставини в сукупності дають підстави для висновку про повне самоусунення відповідача як батька від виховання дитини, свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, що знайшло свій прояв у тому, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує його матеріально, не спілкується з дитиною та не виявляє інтересу до сина та не бажає змінити свою поведінку як батька. Все це свідчить про необхідність застосування судом такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved