Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

11 лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить звернути стягнення на будинок загальною площею 67,40 кв.м, житловою площею 47,10 кв.м який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "Приват Банк" з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, а також виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані таабо проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що відповідно до Договору № DN80FJ00000198 від 20 листопада 2007 року укладеного між ним та Відповідачем на отримання кредиту у розмірі 49065 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Позивач та Відповідач 20 листопада 2007 року уклали договір іпотеки № DN80FJ00000198, відповідно до якого Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 67,40 кв.м, житловою площею 47,10 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. У порушення норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 27 січня 2014 року має заборгованість перед Позивачем - 108882,85 доларів США, що за курсом 7,99 складає 869 973,94 грн., що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №DN80FJ00000198 відповідно до якого позивач надав кредит в сумі 49 065 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2027 року з наступними додатковими угодами до нього (а.с.12-18). Однак, позичальник, користуючись грошовими коштами в межах кредитної лінії, свої зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконує, зокрема, не виконує зобов'язання по поверненню кредиту в строк та не сплачує плату за користування кредитом. Станом на 27 січня 2014 року заборгованість позичальника перед позивачем внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором від 20 листопада 2007 року №DN80FJ00000198 становить 108 882, 85 Доларів США, що за курсом 7.99 складає 869 973, 94 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом - 38 594, 84 Доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 532, 82 Доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 7 136, 64 Доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язаннь за договором - 40 403, 85 Доларів США, штрафи, відповідно до договору - 31, 29 Доларів США (фіксована частина) та 5 183, 41 Доларів США (процента складова), про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с.6-9). З метою забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позивальника за кредитним договором, 20 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір Іпотеки №DN80FJ00000198, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № в реєстрі 12471, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 67,4 кв.м., житлова площа - 47,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-18). В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у т.ч. сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - віповідно ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього майна. Положення ч.2 ст. 590 ЦК України встановлюють момент, коли заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а саме, коли не буде виконано забезпечене зобов'язання у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 2 статті 589 ЦК України передбачає, що за рахунок якого, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Кореспондуючі положення містять статті 19, 20 Закону України «Про заставу», стаття 7 Закону України «Про іпотеку». Позивач направляв відповідачеві письмові вимоги про виконання порушеного зобов'язання за Кредитним договором №DN80FJ00000198 від 20.11.2007р. (вимога № 30.1.0.0./2-71120DN80L542 від 03.12.2013 р.) у строк не менш ніж 30 днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цих вимог (а.с.10-11), однак вони були залишені відповідачем поза увагою. Обираючи такий спосіб забезпечення виконання прострочених зобов'язань відповідача, як звернення стягнення на предмет іпотеки, є правом позивача, яке передбачено зокрема укладеним з відповідачем кредитним договором, договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку». У відповідності до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Зміст ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до п. 37 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у обраний позивачем спосіб. При цьому суд, при ухвалені рішення, враховує положення п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до яких, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України "Про іпотеку", а так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. У задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані у будинку, що є предметом іпотеки зі зняттям їх з реєстрації, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», лише після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналізуючи зміст вказаних вище норм права та розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося. На підставі викладеного,

Outcome: partial