Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

9 вересня 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 18 жовтня 2012 року укладений договір банківського вкладу "Наш найкращий депозит без права поповнення" № 445633/2012 про внесення депозитного вкладу в іноземній валюті на суму 2775 євро. 25 квітня 2014 року та 18 червня 2014 року позивач звертався до банку із заявою про повернення внесених коштів, однак відповідач свої зобов'язання не виконав, кошти не повернув. За таких обставин, він вимушений звертатись до суду про стягнення з відповідача на його користь депозитних коштів в сумі 2221,98 євро, що еквівалентно 36609 грн. банківського вкладу. Також посилався на те, що зі змісту оголошень м. Суми вбачається, що інші банки пропонували внесення коштів на депозитні рахунки під 12% річних, тому він мав би отримати доходи, якби одержав вчасно кошти та розмістив їх в іншому банку, що становить 22 євро щомісячно. Тому, посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідача упущену вигоду в сумі 55 євро (906 грн.). Крім того, просив стягнути суму заподіяної йому моральної шкоди, розмір якої оцінює в 2000 євро, обгрунтовуючи вказану вимогу тим, що для вирішення проблем, які виникли із-за неповернення вкладу, він вимушений був позичити саме вказану суму коштів. Також, повідомляв про необхідність стягнення з відповідача 366,90 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи. Заочним рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 23 жовтня 2014 року, ухваленим в справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з ПАТ "ВіЕйБі Банку" на користь [PERSON] депозитні кошти в сумі 2221,98 євро, що еквівалентно 36707,10 грн., судовий збір у сумі 367,07 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25.11.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а заочне рішення Зарічного районного суду м.Суми від 23.10.2014 року - без змін. 21 листопада 2014 року представник відповідача - ПАТ "ВіЕйБі Банку" звернувся до суду із заявою, в якій просив суд скасувати зазначене заочне рішення, оскільки судом під час його винесення не вірно зазначено суму стягнення в гривневому еквіваленті. Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 18.12.2014 року заочне рішення від 23 жовтня 2014 року скасовано, а справу за позовом [PERSON] призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили суд стягнути з відповідача депозитні кошти в сумі 2221,98 євро, 2000 євро моральних збитків та 55 євро упущеної вигоди, без зазначення гривневого еквіваленту цих сум на день винесення рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв або клопотань суду не надсилав. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 жовтня 2012 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] укладений договір банківського вкладу "Наш найкращий депозит без права поповнення" №445633/2012 (в євро), за умовами якого позивач розмістив в банку строковий вклад на умовах депозитного продукту "Наш найкращий депозит" в євро на строк 1 місяць з дня укладення договору, з виплатою процентів по закінченні строку дії вкладу (а.с. 4). Відповідно до п. 1.7 дата вимоги вкладником банку - 18 листопада 2012 року. Дата вимоги вкладником пролонгованого вкладу - дата, що співпадає з першим днем по закінченні кожного наступного строку від дати укладення Договору. Умови пролонгації вкладу для кожного окремого депозитного продукту оголошені на сайті Банку. Як вбачається з наданого суду руху по рахунку, відкритого на ім"я [PERSON], в червні та липні 2014 року останньому частково повертались кошти, проте, станом на дату розгляду справи депозит та нараховані відсотки по укладеному договору позивачу на його вимогу в повному обсязі не повернуто. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтями 509 та 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу), на який розповсюджується дія Закону України "Про захист прав споживачів". Відмовляючи позивачу у задоволенні його вимог про повернення суми вкладу, відповідачем порушено охоронюваним законом майнові права [PERSON] та його права як споживача фінансових послуг, які надаються відповідачем. Оскільки умовами договору банківського вкладу передбачено повернення позивачу вкладу і згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тому з відповідача необхідно стягнути суму вкладу в розмірі 2221,98 євро. Таким чином, вимога [PERSON] про повернення суми депозиту є правомірною і підлягає задоволенню. В той же час, суд вважає, що вимога [PERSON] про стягнення з відповідача упущеної вигоди є необґрунтованою, виходячи з наступного. Так, згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Також, необхідно зазначити, що саме відповідно до ст. 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Заявляючи позов про стягнення упущеної вигоди, [PERSON] посилався на те, що кошти, які винен йому відповідач він міг покласти на депозитний рахунок іншого банку та отримувати, наприклад, 12 відсотків річних, але у зв'язку з тим, що відповідач кошти не повернув він їх не поклав на депозитний рахунок банку, а відповідно не отримав запланований прибуток. В той же час, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що дійсно позивач мав намір розмістити кошти на депозит в іншому банку, а саме: депозитний договір, який розірваний у зв'язку з не поверненням боржником коштів та інші документи. За таких обставин, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він мав би реальну можливість отримати доходи у визначеному ним розмірі і не отримав їх саме внаслідок неповернення належних йому грошових коштів відповідачем, то така вимога не підлягає задоволенню. Фактично під час надання пояснень в суді сторона позивача наполягала на тому, що відповідач повинен сплатити проценти за користування коштами [PERSON] і саме такі доходи вони мали на увазі, коли заявляли вимогу про стягнення упущеної вигоди. Тобто, встановлений судом правовий характер спірних відносин не свідчить про те, що позивачу заподіяно збитки у виді упущеної вигоди. Положення п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, які мали місце в цьому випадку. Крім того, не підлягають задоволенню також вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Так, згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В даному випадку, правовідносини, що виникли між сторонами в справі, є договірними, та відшкодування моральної шкоди ні договором банківського вкладу, який укладений між позивачем та відповідачем, ні законом не передбачено. В той же час, позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду в сумі 366 грн. 90 коп., а тому і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 427,35 грн.

Outcome: partial