Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача та третіх осіб 25.08.2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Шаргородської РДА Вінницької області як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, у якому зазначила, що її дочка [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . З березня 2018 року відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями, часто зникає з дому залишаючи дитину без нагляду, дома практично не ночує. А коли приходить додому, то вчиняє скандали та бійки, що негативного впливає на розвиток та виховання дочки [PERSON] та сина [PERSON] , відносно якого рішенням Шаргородського районного суду від 12.02.2014 позбавлена батьківських прав. [PERSON] має вищу освіту, є працездатною, може працювати та утримувати доньку, однак свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, отримуючи аліменти витрачає їх на власні потреби, здебільшого для зловживання алкогольними напоями. У період з жовтня 2019 року по травень 2020 року тричі притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та перебування у громадському місці в стані алкогольного сп`яніння. Відповідач [PERSON] своєї дочки [PERSON] взагалі жодного разу не бачив, не займався її вихованням та утриманням, не цікавиться її життям та здоров`ям, аліменти на утримання дочки не сплачує, у зв`язку з чим заборгованість по слаті аліментів станом на 01.02.2020 становить 56431,64 грн. Позивач просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , а також стягнути сплачений нею при зверненні до суду судовий збір. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Філатов А.В. позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві, просили позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , а також стягнути на користь позивача сплачений нею при зверненні до суду судовий збір. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] на виклик суду повторно не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с. 51, 52, 67, 68, 74, 75, 78, 79 ). Про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи в їх відсутності, або відкладення розгляду справи до суду не надходило. За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Філатов А.В. у судовому засіданні не заперечували щодо заочного розгляду справи. Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, про що постановлено ухвалу без видалення суда у нарадчу кімнату, відповідно до вимог статтей 280 -281 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - начальник відділу опіки, піклування та усиновлення дітей ССД Шаргородської РДА Бабій С.В. у судовому засіданні підтримала позов [PERSON] , вважає за необхідне, в інтересах малолітньої [PERSON] , позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав, оскільки вони ухиляються від виховання і утримання дочки, не цікавляться її життям та здоров`ям, матеріальної допомоги на утримання дитини не надають. ІІ. Заяви, клопотання учасників справи Учасники справи, клопотань, пов`язаних з розглядом справи, не заявляли. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 08.09.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Шаргородської РДА Вінницької області як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Відкрито підготовче провадження, підготовче засідання призначено на 02 жовтня 2020 року (а.с. 44-45). 02.10.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 03 листопада 2020 року (а.с. 62). У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , розгляд справи відкладено на 24 листопада та 01 грудня 2020 року. Перешкод для розгляду справи і ухвалення судового рішення судом не встановлено. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом У справі, що розглядається судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18.02.2014 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання сторін даного цивільно - правового спору в зареєстрованому шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області 10.09.2014 (а.с. 13). Батьки малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] вихованням дочки не займаються, матеріальної допомоги на її утримання не надають, життям та здоров`ям дитини не цікавляться, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, що свідчить про їх ухилення від виконання батьківських обов`язків. Дитина, маючи батьків, фактично позбавлена батьківського піклування внаслідок свідомого нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до довідки Шаргородського дошкільного навчального закладу №1 від 31.10.2019 №38 мати [PERSON] - [PERSON] забирає дитину періодично, але вчасно. Здебільшого приводить і забирає дитину бабуся [PERSON] (а.с.22). Відповідно до довідки-характеристики, виданої виконкомом Шаргородської міської ради Вінницької області №267 від 01.07.2020, [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] . Склад її сім'ї: син, дочка та мати. Іншими даними на гр. [PERSON] міськвиконком не володіє (а.с.17). 25.06.2020 під час обстеження матеріально - побутових умов проживання встановлено, що сім`я проживає у житловому будинку, який на праві власності належить [PERSON] в [ADDRESS] . Сім`я проживає в задовільних умовах. [PERSON] ніде не працює, отримує аліменти на утримання дочки [PERSON] , але не використовує їх за призначенням. Утриманням малолітньої [PERSON] займється бабуся [PERSON] , яка готує іжу та забезпечує сім'ю усім необхідним, в тому числі і продуктами харчування. Всю домашню роботу та догляд за дітьми, їх виховання також здійснює бабуся [PERSON] . Мати [PERSON] не займається вихованням малолітньої [PERSON] , а лише вчиняє скандали та погрожує дорослим. Дитина налякана та боїться матір (а.с.18). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА №71 від 02.07.2020 вирішено вважати за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.25-26). З повідомлення Управління соціального захисту населення Шаргородської РДА № 01 - 10/556 від 05.03.2020 [PERSON] , [INFO] , на обліку в управлінні не перебуває та не отримує ніяких видів державних соціальних допомог (а.с. 20). Згідно довідки КНП «Шаргородський ЦПМСД» за медичною допомогою до лікаря ЦПМСД протягом останнього року звертається бабуся [PERSON] , а не мама дитини [PERSON] (а.с.19). Відповідно до повідомлення Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області №1911/217/01-2020 від 03.07.2020, [PERSON] з 20.10.2019 по 18.05.2020 тричі притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та перебування у громадському місці в стані алкогольного сп`яніння (а.с.21). З довідки виконавчого комітету Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області №82 від 13.02.2020 вбачається, що в склад сім`ї [PERSON] входить співмешканка, син співмешканки, дочка та мати (а.с.29). Відповідно до довідки Шаргородського дошкільного навчального закладу №1 від 31.10.2019 №39 батько [PERSON] - [PERSON] жодного разу заклад не відвідував (а.с.30). Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.12.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 550 гривень щомісячно, починаючи з 25 листопада 2014 року і до досягнення донькою повноліття. Заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 14.12.2017 змінено спосіб стягнення аліментів, що утримуються з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.12.2014, визначивши їх у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 листопада 2017 року і до досягнення донькою повноліття. Рішення суду про стягнення аліментів на утримання дочки відповідач [PERSON] не виконує, згідно довідки Христинівського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.02.2020 № 4752, заборгованість по аліментах станом на 01.01.2020 становить 56431,64 грн. (а.с.31-32). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Шаргородської РДА №71 від 18.06.2020 вирішено вважати за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.35). Факт ухилення відповідачів [PERSON] та [PERSON] від виконання обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дочки [PERSON] підтверджується також висновками органу опіки та піклування Шаргородської райдержадміністрації від №01.01-38/1510 від 22.06.2020 та №01.01-38/1642 від 03.07.2020 (а.с. 23-24; 33-34), відповідно до яких орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] . На підтвердження обґрунтованості позовної заяви [PERSON] посилалалася на показання свідків. З цього приводу суд допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , які суду показали, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання обов`язків по вихованню і утриманню своєї малолітньої дочки [PERSON] , не цікавляться її життям та розвитком, не дбають про її матеріальне забезпечення. Вихованням та утриманням дівчинки займається бабуся [PERSON] . Батько [PERSON] - [PERSON] взагалі не спілкується з дитиною, не бачив її жодного разу. Мати [PERSON] зловживає спиртними напоями, будучи в нетверезому стані вчиняє вдома сварки, бійки, у зв`язку з чим [PERSON] боїться її та уникає спілкування з нею. Суд визнає достовірність цих показів з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать іншим, вказаним вище доказам, дослідженим і перевіреним судом. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] свідомо ухиляються від виконання обов`язків щодо виховання і утримання малолітньої дочки [PERSON] , не забезпечують належних умов для її проживання та навчання, не дбають про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не цікавляться життям доньки. Батьки не забезпечують матеріального утримання, не виявляють інтересу до умов проживання та виховання дитини. Батько [PERSON] взагалі не спілкується з дитиною, не бачив її жодного разу. Мати [PERSON] зловживає спиртними напоями, будучи у нетверезому стані вчиняє домашнє насильство, дитина налякана матір`ю, уникає зустрічей і спілкування з нею. Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. У пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Відповідачі у даному цивільно - правовому спорі [PERSON] та [PERSON] відзиви на позовну заяву не подали, у судові засідання не з`явилися, не використали можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання відповідачів надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з`являтися на виклик суду, дає суду право обмежитись доказами, наданими позивачем. Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при ухваленні рішення суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду у справах даної категорії. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №209/2821/15-ц, від 21.11.2018 у справі №201/6232/17 визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі, що розглядається судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] свідомо ухиляються від виконання обов`язків щодо виховання і утримання малолітньої дочки [PERSON] , не забезпечують належних умов для її проживання та навчання, не дбають про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не цікавляться життям доньки, батько [PERSON] взагалі не спілкується з дитиною, не бачив її жодного разу. Мати зловживає спиртними напоями, будучи в стані алкогольного сп`яніння вчиняє вдома сварки, бійки, домашнє насильство, дитина боїться матір, уникає зустрічей з нею. Батьки не забезпечують матеріального утримання, не виявляють інтересу до умов проживання та виховання дитини, їх поведінка є винною і змінити її в кращу сторону неможливо. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини щодо відповідальності батьків за невиконання обов`язків по вихованню дитини, які регулюються ст.ст. 51Конституції України, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 141, 150, 164, 165, 166, 171,180 СК України, ЗУ "Про охорону дитинства". Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»… У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (справа «Мамчур проти України», № 10383/09, п. 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею…( ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства"). За приписами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Відповідно до п.п. 2, 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Пленум ВС України у п.15 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. У судовому засіданні малолітня [PERSON] , [INFO] не опитувалась, з огляду на її вік (шість років), зрілість дитини та неможливість у зв`язку з цим висловлювати свою думку з питань, що торкаються її особисто та її батьків. VІ. Висновки суду У справі, що розглядається, суд, дослідивши всі обставини, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву і є достатніми для ухвалення судом рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітньої дочки [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої дочки [PERSON] є виправданим, доцільним та пропорційним, оскільки цього потребують інтереси дитини на зростання у безпечному середовищі. Таке втручання відповідатиме найвищим інтересам дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.166 СК України). Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. ст.180-183, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У разі ухилення батьків від виконання цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються з матері, батька дитини в частці від їх доходу і (або) у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом встановлено, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.12.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 550 гривень щомісячно, починаючи з 25 листопада 2014 року і до досягнення донькою повноліття. Заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 14.12.2017 змінено спосіб стягнення аліментів, що утримуються з [PERSON] , на користь [PERSON] , на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.12.2014, визначивши їх у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 листопада 2017 року і до досягнення донькою повноліття. Суд вважає, що виконавчий лист у вказаній справі слід відкликати і стягнути з обох відповідачів аліменти на утримання дочки [PERSON] . При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище платників аліментів [PERSON] та [PERSON] , які офіційно ніде не працюють, разом з тим є молодими працездатними особами і спроможні сплатити аліменти на утримання дочки у мінімальному гарантованому розмірі, визначеному в ч.2 ст.182 СК України. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 1681, 60 грн - по 840,80 грн. з кожного. Підлягає стягненню також з відповідачів до Державного бюджету судовий збір в сумі по 840,80 грн з кожного. У силу ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved