Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 11 грудня 2003 року [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 7000,00 грн, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. 22 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 40000,00 грн. Ще 50000,00 грн [PERSON] отримав в позику за договором від 22 грудня 2003 року. 15 грудня 2004 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 12700,00 грн, представивши розписку про отримання грошових коштів. Проте як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, відповідач досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов'язань, взятих на себе за договорами позики. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договорами позики у сумі 109700,00 грн, проценти за користування позикою у сумі 169700,01 грн, інфляційні збитки у сумі 77060,78 грн. Однак, як вказував позивач, згадане рішення суду апеляційної інстанції [PERSON] досі не виконане. З цих підстав позивач просив суд стягнути з відповідача проценти за користування позикою у сумі 133258,85 грн та інфляційні збитки у сумі 96613,00 грн, нараховані за період з 01 червня 2014 до моменту звернення [PERSON] до суду. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги з підстав зазначених у позові, просив суд їх задовольнити. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначив, що проценти за користування позикою протиправно нараховані [PERSON] після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики. Також у відзиві вказано, що нарахування позивачем інфляційних збитків у сумі 96613,00 грн здійснено неправильно. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник підтримали доводи відзиву на позовну заяву, просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] Також у судовому засіданні вони зробили заяву про застосування позовної давності до вимог [PERSON] про стягнення інфляційних збитків. Заслухавши вступні слова позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 11 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 7000,00 грн. На підтвердження укладнення між сторонами договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 7000,00 грн. Строк повернення коштів у розписці не вказано (а. с. 75). 22 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого позивач надав відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 40000,00 грн на строк до 22 грудня 2004 року (а. с. 76). У цей день згідно з додатком до договору позики від 22 грудня 2003 року [PERSON] передав [PERSON] в позику грошові кошти у сумі 50000,00 грн на строк до 22 грудня 2004 року. Проценти за користування позикою - 2250,00 грн щомісячно (а. с. 77). 15 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 12700,00 грн на строк до 15 червня 2005 року. На підтвердження укладнення між сторонами договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 12700,00 грн (а. с. 78). Відповідно до положень ст. ст. 161, 165 ЦК УРСР, який був чинним на час укладення договору позики від 11 грудня 2003 року, якщо строк виконання зобов'язання не встановлено або встановлено моментом вимоги, кредитор має право вимагати виконання, а боржник має виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги. Оскільки 15 жовтня 2005 року [PERSON] було надіслано вимогу про повернення позики за договором від 11 грудня 2003 року, то строк виконання зобов'язання у боржника [PERSON] настав 23 жовтня 2005 року. Строк виконання зобов'язань за договорами позики від 22 грудня 2003 року - 22 грудня 2004 року. Абз. 2 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до правовідносин, які виникли з договорів позики від 11 грудня 2003 року та 22 грудня 2003 року, застосуванню підлягають норми ЦК України. Грошові кошти, отримані в позику за договором від 11 грудня 2003 року, [PERSON] зобов'язаний був повернути до 23 жовтня 2005 року. У договорах позики від 22 грудня 2003 року встановлено кінцевий термін повернення суми позики - 22 грудня 2004 року, а у договорі позики від 15 грудня 2004 року - 15 червня 2005 року. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Нормою ч. 1 ст. 1049 ЦК України на позичальника покладено обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У терміни, визначені договорами позики, позичальник отримані в позику грошові кошти не повернув, ухилившись від зобов'язань, взятих на себе за договорами позики. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договорами позики у сумі 109700,00 грн, проценти за користування позикою у сумі 169700,01 грн, інфляційні збитки у сумі 77060,78 грн. На сьогодні це судове рішення відповідачем не виконане. Покликаючись на норми ст. ст. 536, 1048 ЦК України, [PERSON] стверджував, що він має право на отримання від [PERSON] процентів за користування позикою за період з 01 червня 2014 року по день звернення [PERSON] до суду з цим позовом. Суд не погоджується з наведеними доводами позивача з огляду на таке. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов'язання" та "термін виконання зобов'язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч. 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов'язання" та "термін виконання зобов'язання" охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. У цій справі сторони договорів позики не визначили строк дії цих договорів, а погодили строк виконання ними зобов'язання за договорами. У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, Велика Палата Верховного Суду відступила від усталеної правової позиції, якої дотримувались Верховний Суд та Верховний Суд України та зазначила таке. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Сторони договору позики від 22 грудня 2003 року на суму 50000,00 грн погодили щомісячну сплату відсотків за позикою, яка надана до 22 грудня 2004 року. В інших договорах позики, укладених між [PERSON] та [PERSON], сторони не визначили розмір та порядок сплати процентів, а тому їх розмір визначався на рівні облікової ставки Національного банку України. Відтак, у межах строку, на який надавалася позика, [PERSON] мав повертати [PERSON] її суму та сплачувати проценти за користування нею. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на наведене суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України він має право нараховувати проценти за користування позикою до повного погашення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17). Зважаючи на те, що зобов'язання у договорах позики визначене у гривні, [PERSON] має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході розгляду справи відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог [PERSON] про стягнення інфляційних збитків (а. с. 79). Ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачем нараховано інфляційні збитки за період з 01 червня 2014 по день звернення [PERSON] до суду (17 жовтня 2018 року), тобто поза межами строку позовної давності, відповідач подав заяву про застосування позовної давності, інфляційні збитки підлягають стягненню за три роки, що передують пред'явленню позову, тобто з 17 жовтня 2015 року по 17 жовтня 2018 року. Нарахування інфляційних збитків здійснюється за формулою: З.інфл. = С х ІІср, де З.інфл. - інфляційні збитки, С - сума боргу, ІІср - сукупний індекс інфляції за період з 17 жовтня 2015 року по 17 жовтня 2018 року. Отже, інфляційні збитки становлять: 1.за договором позики від 11 грудня 2003 року - 2862,78 грн (7000,00 грн х 1,409 = 2862,78 грн); 2.за договором позики від 22 грудня 2003 року на суму 40000,00 грн - 16358,74 грн (40000,00 грн х 1,409 = 16358,74 грн); 3.за договором позики від 22 грудня 2003 року на суму 50000,00 грн - 20448,43 грн (50000,00 грн х 1,409 = 20448,43 грн); 4.за договором позики від 15 грудня 2004 року - 5193,90 грн (12700,00 грн х 1,409 = 5193,90 грн). Загальна сума інфляційних збитків складає 44863,83 грн (2862,78 грн + 16358,74 грн + 20448,43 грн + 5193,90 грн = 44863,83 грн). Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача інфляційні збитки у сумі 44863,85 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження факту оплати ним витрат на професійну правничу допомогу (видаткового касового ордеру або платіжного доручення про переказ коштів адвокату), а тому вони компенсації не підлягають. Суд присуджує з відповідача [PERSON] судовий збір у сумі 704,80 грн в дохід держави. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial