Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про визнання протиправними дій, в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: визнати бездіяльність у вигляді невизнання директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] порушником прав [PERSON] , передбачених ст. ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», у своїй відповіді за № 431 від 27 червня 2018 року на заяву [PERSON] від 06 червня 2018 року - протиправною. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 06 червня 2018 року [PERSON] звернувся до директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] із заявою, в якій просив визнати директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] порушником прав позивача з тих підстав, що директор Регіонального центру зобов`язаний був направити скарги на адвокатів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за правилами ч. 3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» на розгляд за належністю до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у Львівській області. При цьому позивач у своїй заяві посилався на постанову у справі №813/3612/17, якою суд визнав протиправними дії Червоноградського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги щодо надання відповіді від 06.07.2017 № 313 на заяву [PERSON] від 16.06.2016 в частині не направлення вказаної заяви за належністю. Однак, у своїй відповіді № 431 від 27.06.2018 директор Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] добровільно порушником себе прав позивача, встановлених ст.40 Конституції України, на що позивач власне і претендував у своїй заяві № 01-33/044 від 06.06.2018, - не визнав. Зазначене стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 27 травня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до поданого відповідачем відзиву на позовну заяву відповідач зазначив, що жодних прав, передбачених ст. 40 Конституції України, листом № 431 від 27.06.2018 не порушував, оскільки регіональний центр не є ні органом державної влади, ні органом місцевого самоврядування. Таким чином, стаття 40 Конституції України не регулює спірні відносини, яка насправді регламентується Законом України «Про звернення громадян» та Законом України «про безоплатну правову допомогу». Розглянувши заяву позивача від 06.06.2018 Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області, на підставі Закону України «Про звернення громадян» надав відповідь [PERSON] (листом від 27.06.2018 № 431). В обґрунтування зазначеного покликається на те, що у відповіді надано вичерпну інформацію щодо дій заявника, у разі, якщо такий має достатні підстави для порушення процедури дисциплінарного провадження щодо адвоката, яка регламентується нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Крім цього зазначає, що Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області на всі звернення позивача дав обґрунтовані відповіді у встановлений законом строк. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених у ньому, просили задоволити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивача вимоги є безпідставними і не ґрунтуються на чинному законодавстві. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 06 червня 2018 року [PERSON] звернувся до директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] . із заявою, в якій просив визнати директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] порушником прав позивача з тих підстав, що директор Регіонального центру зобов`язаний був направити скарги на адвокатів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за правилами ч. 3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» на розгляд за належністю до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у Львівській області. Зазначив, що надання директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] відповідей № 224 від 31.05.2016 та № 477 від 09.11.2016 на скарги позивача на вищевказаних адвокатів - це не рішення, а дії, а дане звернення - це не скарга на відповіді № 224 від 31.05.2016 та № 477 від 09.11.2016, а заява, а відтак, стаття 17 Закону України «Про звернення громадян» на дану заяву не поширюється. (а.с.10) У своєму позові позивач покликається на те, що 27 червня 2018 за № 431 директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] надано відповідь на заяву позивача від 06.06.2018 № 01-33/044. Відповідно до змісту вказаної відповіді, з текстів звернень не можливо встановити чи заявник має намір ініціювати власне питання про дисциплінарну відповідальність і чи має достатні підстави для такого ініціювання, тому Регіональним центром надано правомірну відповідь з в казанням, що у разі наявності підстав, таке провадження є компетенцією кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку обставинам справи, що мають значення для правильного вирішення спору, суд керується наступним. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР від 02.10.1996 із змінами і доповненнями (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів визначається Законом України "Про звернення громадян". Відповідно до ст. 1 вказаного Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності. Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідно до ст.20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого вказаною статтею терміну. Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень. Як встановлено імперативною нормою ст. 7 Закону України "Про звернення громадян", звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Відповідно до ст. 7 ст.7 Закону України "Про звернення громадян" забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. У силу приписів ст. 15 Закону відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» розгляд питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвокатів належить до повноважень Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Таким чином, суд погоджується з позивачем, що оскільки останній у своїх скаргах порушував питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвокатів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON], відповідач, у силу положень ч. 3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян», зобов`язаний був направити скарги на вказаних адвокатів на розгляд за належністю до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Львівської області. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» обов`язок органу державної влади переслати за належністю звернення , яке містить питання, що не входить до його повноважень. Саме на цей факт [PERSON] вказує у своїй заяві від 06 червня 2018 року, де він просить директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] добровільно визнати, що скарги на вказаних адвоката відповідач зобов`язаний був перенаправити на розгляд за належністю до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Львівської області. Проте позивач вказує у своїй позовній заяві, що у відповіді відповідача від 27 червня 2018 року № 431 на заяву [PERSON] від 06 червня 2018 року, директор Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] протиправності в своїх діях не вбачає та вини не визнає Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, дає підстави для висновку про протиправність бездіяльності відповідача, що полягає у невизнанні директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області [PERSON] порушником прав [PERSON] , передбачених ст. ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», у своїй відповіді за № 431 від 27 червня 2018 року на заяву [PERSON] від 06 червня 2018 року, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвалою суду від 27 травня 2019 суд задовольнив клопотання позивача та звільнив його від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved