Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

27.03.2020 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просять суд: -визнати за [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/2 частку нерухомого майна (житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. «А-1» та господарські будівлі і споруди, а саме хлів літ. «Б-1») за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ). -визнати за [PERSON] право власності на 3/10 частки нерухомого майна (житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. «А-1» та господарські будівлі і споруди, а саме хлів літ. «Б-1») за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , якому належала 1/2 частина спірного будинку; -визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частки нерухомого майна (житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. «А-1» та господарські будівлі і споруди, а саме хлів літ. «Б-1») за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , якому належала 1/2 частина спірного будинку. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що [INFO] помер їх батько [PERSON] , який був зареєстрований та фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися доньки спадкодавця - позивачі [PERSON] та [PERSON] . Крім позивачів спадкоємцями за законом на момент прийняття спадщини були: дружина померлого - відповідач [PERSON] , дочки померлого [PERSON] : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У визначений законом строк [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача [PERSON] , а [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача [PERSON] . В той же час дружина померлого, вона ж відповідач [PERSON] , у встановлений строк на прийняття спадщини не звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою. В період шлюбу, а саме 10.01.2003 [PERSON] було придбано нерухоме майно - житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. «А-1» та господарські будівлі і споруди, а саме хлів літ. «Б-1») за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ). Посилаючись на те, що на даний час фактичними спадкоємцями являються дочки померлого [PERSON] та [PERSON] , та на те, що спірний житловий будинок було придбано [PERSON] в період шлюбу, а отже він належить на праві спільної сумісної власності як титульному власнику [PERSON] , так і її чоловікові [PERSON] , який помер [INFO] , 1/2 частка спірного житлового дерев`яного будинку за адресою: [ADDRESS] ) входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Позивачі зазначають, що їх частка у спадковому майні, що складається із вказаного спірного будинку, становить для [PERSON] (враховуючи, що на її користь відмовилися [PERSON] та [PERSON] ) 3/10 частки будинку, а для [PERSON] (враховуючи, що на її користь відмовилася [PERSON] ) 1/5 частки будинку відповідно. Позивачі позбавлені можливості вирішити питання оформлення спадщини на відповідні частини спірного будинку в позасудовому порядку, що і стало підставою для звернення позивачів до суду. Ухвалою суду від 24.04.2020 відкрито загальне провадження в справі та призначено підготовче засідання на 31.07.2020 (а.с.39-40). 12.05.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просить відмовити в задоволенні позовної заяви за безпідставністю, так як для купівлі спірного будинку вона взяла кредит в «Ощадбанку» в сумі 5000 грн. і 10.01.2003 купила в [ADDRESS] , зробила в цьому будинку ремонт і вони разом із чоловіком стали проживати в домоволодінні. Після 2014 року її чоловік [PERSON] почав хворіти, став більше часу проводити у своїх дітей від першого шлюбу. В травні 2015 року чоловік, посилаючись на те, що його діти говорять йому про його право на половину купленого позивачем будинку, запропонував [PERSON] офіційно оформити у нотаріуса відмову від своєї частки в будинку, тому 18.05.2015 вони разом із чоловіком пішли до нотаріуса, де [PERSON] офіційно відмовився від своєї частки в будинку [ADDRESS] , та підтвердив, що цей будинок є особистою власністю [PERSON] (а.с.55-56). 26.05.2020 від представника позивачів [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про необґрунтованість відзиву з посиланням на те, що спірний будинок придбано в період шлюбу, а майно, нажите подружжям в період шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідач у визначений законом строк не звернулася із заявою про прийняття спадщини. Посилання відповідача та купівлю будинку за кредитні кошти, вважає вказану обставину не доведеною. Щодо нотаріальної заяви [PERSON] від 18.05.2015 зазначає, що вказана заява не являється правочином щодо виділення в натурі його частки та подальшої її передачі (відчуження, дарування) на користь відповідача. Дана заява не несе жодного правового наслідку, жодної нотаріальної дії щодо майна, не створює і не припиняє будь-яких прав та обов`язків та не відповідає ст.ст. 206-209 ЦК України - тобто навіть не є правочином щодо відмови від своєї частки. В даному випадку нотаріус лише підтвердив належність підпису відповідній особі, однак, це не є процедурою розподілу часток спільної сумісної власності (а.с.69-72). В судовому засіданні представник позивачів адвокат Ковальов В.М. заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив. Крім того додав, що нотаріально посвідчена в 2015 році заява [PERSON] не створює ніяких наслідків, так як спірний будинок являється спільною сумісною власністю, фактично частки майна не було виділено в натурі, а без виділу неможливо відмовитися від своєї частки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, зазначила, що з чоловіком вони спільного господарства не вели, гроші він дружині не давав, майже постійно проживав у дочки в м. Вінниця. Спірний будинок вона купила за кредитні кошти, які сама ж і виплачувала, після смерті чоловіка до нотаріуса не зверталася, так як його майна в м. Радомишлі немає, зазначила, що і чоловік не вважав частину будинку своєю власністю, тому сам і запропонував нотаріально оформити це, так як вже тоді говорив про майнові претензії його дітей на цей будинок. Представник відповідача адвокат Свінцицький Л.В. в судовому засіданні зазначив, що позов безпідставний, так як позивачі просять визнати право власності за померлою особою та поділити через суд будинок, минуючи нотаріальний порядок, визначивши та обрахувавши самі собі частки у спірному будинку. Третя особа - Третя Вінницька державна нотаріальна контора, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду (а.с.100). Суд, заслухавши представника позивачів - адвоката Ковальова В.М., відповідача [PERSON] та її представника адвоката Свінцицького Л.В., дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки на підставі наявних у справі доказів об`єктивно встановлено наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] народилась [INFO] у м. Прип`ять Київської області (а.с.10). [PERSON] народилась [INFO] , в свідоцтві про її народження батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . [PERSON] народилася [INFO] у с. Федорівка Ленінського району Кустанайської області, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.08.2018 встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с.14-15,16). Згідно повідомлення Радомишльського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), проведеною перевіркою виявлено актовий запис про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Актовий запис про шлюб від 15.02.1996 № 13, складений Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.63). Із Довідки від 06.05.2020 № 18793 Вінницької міської ради вбачається, що місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , знятий з реєстрації 11.05.2017 у зв`язку із смертю (а.с.65). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у віці 80 років в м. Вінниця Вінницької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 17 (а.с.12). Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 408/2017 до майна померлого [PERSON] , при дослідженні копії якої встановлено, що [PERSON] та [PERSON] як діти спадкодавця, які є спадкоємцями першої черги за законом звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] (а.с.62). Дочка спадкодавця [PERSON] 03.11.2017 звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом та на усіх інших підставах після смерті батька [PERSON] на користь дочки спадкодавця [PERSON] . Дочки спадкодавця [PERSON] 25.09.2017 та [PERSON] 02.09.2017 звернулися до нотаріуса із заявами про відмову від прийняття спадщини за законом та за заповітом після смерті батька [PERSON] на користь дочки спадкодавця [PERSON] 12.03.2019 завідувачем Третьої Вінницької державної нотаріальної контори на заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме на частину нерухомого майна (житловий дерев`яний будинок, житловою площею 38,5 кв.м літ. «А-1» та господарські будівлі і споруди, а саме хлів літ. «Б-1») за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ) повідомлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації та запропоновано з`явитися до нотаріуса для отримання вичерпної інформації щодо переліку необхідних документів, а також щодо коштів, які необхідно сплатити за отримання такого свідоцтва. 18.02.2020 завідувачем Третьої Вінницької державної нотаріальної контори на заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме на частину нерухомого майна - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ) повідомлено, що станом на 18.02.2020 згідно матеріалів спадкової справи № 408/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] . Дружина спадкодавця [PERSON] жодних заяв та документів до нотаріальної контори не подавала. Також роз`яснено щодо вчинення нотаріальних дій після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів, а з огляду на те, що необхідні для отримання свідоцтва про право на спадщину документи не були подані, нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 207627073 від 27.04.2020 встановлено, що відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні (а.с.50). Із дослідженої в судовому засіданні копії інвентаризаційної справи № 1025 на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ) вбачається, що згідно наявної в справі копії Договору купівлі-продажу від 10.01.2003 цей будинок придбала [PERSON] за 5000,00 грн., які продавець отримав від покупця до нотаріального посвідчення договору (а.с.74,57). Згідно наданої ксерокопії 10.03.2003 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3, згідно якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 5000 грн. на строк 60 місяців до 10.01.2008 на купівлю будинку (а.с.103-105), а згідно виданої 29.07.2020 АТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] про те, що вона дійсно згідно укладеного 10.01.2003 Кредитного договору № 3 вносила кошти особисто до повного його погашення (а.с.206). 18.05.2015 [PERSON] нотаріально завірив заяву, якою підтверджує, що будинок і земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є особистою власністю його дружини [PERSON] (а.с.58). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1216-1217 ЦК України). Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В судовому засіданні було встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] , дружина померлого [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася. Судом встановлено, що з 15.02.1996 по день смерті [PERSON] останній перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , також встановлено факт придбання останньою в період шлюбу 10.01.2003 спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Суду не надано документів, які б достеменно підтверджували факт родинних відносин між спадкодавцем та [PERSON] . Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України). За статтями 16, 17 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність", ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004 (на час придбання спірного будинку), спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Аналогічні положення закріплені в чинному на день смерті спадкодавця [PERSON] законодавстві України. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закони», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою), так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В той же час, в позовній заяві позивачами зазначена вимога про визнання за [PERSON] , який помер [INFO] , права власності на 1/2 частку нерухомого майна - спірного будинку. При цьому позивачами обрано невірний спосіб захисту, так як ні законодавством УРСР, ні чинним цивільним законодавством України не передбачено можливості для померлої фізичної особи (громадянина) набути майно у власність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. А відповідно до ст. 25 ЦК України мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Отже, після смерті особи її правоздатність припиняється, а тому вона не може бути учасником цивільних відносин і суб`єктом цивільних прав, а тому за жодних умов за померлою особою не може бути визнано право власності на нерухоме майно, відсутні правові норми, які дозволяють визнати за померлою особою право- і дієздатність та передбачають можливість набуття померлими особами майна у власність. Визнання права власності на спадкове майно за померлим спадкодавцем суперечить чинному цивільному законодавству України, оскільки ніхто, крім власника, не може звертатися до суду з таким позовом. Окрім того, відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753-0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Тобто, після отримання від нотаріуса постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва на частку у спільному сумісному майні спадкоємець може звернутись до суду і просити визначити частку померлого у спільній сумісній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", згідно якого, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Статтею 49 Закону України "Про нотаріат" передбачено випадки відмови нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Звертаючись до суду з даним позовом позивачі не врахували вказані норми законодавства. Наявні в матеріалах спадкової справи роз`яснювальні листи не можна вважати відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, оскільки за діючим законодавством нотаріус в разі відмови у вчиненні нотаріальної дії видає постанову. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно являються безпідставними і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed