Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом про стягнення із [PERSON] 500 000,00 грн. заподіяної злочином моральної шкоди. В подальшому було подано заяву про залучення до участі в розгляді справи в якості співвідповідача Івано-Франківську обласну клінічну лікарню. Позов мотивований тим, що внаслідок неякісно проведеної операції 23.06.2009року в лікарні померла дитина позивача - дворічний [PERSON], [INFO]р.н.. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали із тих мотивів, що наведені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Суду пояснив, що дійсно мало місце загибель дитини на операційному столі. Сам він є анестезіологом, і тому свою вину у вчиненому визнає частково, адже не тільки його дії спричинили смерть. Більше того, в матеріалах кримінальної справи і висновки медичних експертиз, де зазначено різні причини смерті дитини. Постановою Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2011року відповідача [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 140 ч.2 КК України на підставі п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію" від 08.07.2011року, кримінальну справу відносно нього закрито. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 3 Конституції України та ст. 210 ЦК України людина її життя та здоров'я визнаються найвищою соціальною цінністю, а особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є здоров'я, життя та інші блага людини. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном а бо в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про стягнення моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року із подальшими змінами, спори про стягнення заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її стягнення безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень і законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають стягнення моральної шкоди. Пунктом 3 вказаної Постанови передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з пунктом 4 вказаної Постанови передбачено, що відповідно до норм ЦПК у позовній заяві про стягнення моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як визначено в п. 8 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про стягнення моральної (немайнової) шкоди", за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків , відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого). Відповідно до розділу ІУ Кримінального кодексу України, спеціальним суб'єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність, злочин, суб'єктом якого може бути лише певна особа. Суб'єктом злочину, передбаченого статтею 140 КК України - невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого, тяжкі наслідки неповнолітньому (ч.2 статті) - є спеціальний суб'єкт, а саме медичний (фармацевтичний) працівник медичного закладу. Отже, виходячи із аналізу наведених норм, можна зробити висновок, що в даному випадку діє спеціальна норма, яка передбачає персональну відповідальність особи (службової особи медичного закладу) за вчиненні нею дії. А відтак і відшкодовувати заподіяні збитки повинна особа, із вини якої вони настали. Також, в судовому засіданні встановлено, що згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області триває додаткове досудове розслідування кримінального провадження №12013090020000970 по факту неналежного виконання професійних обов'язків медичними працівниками Івано-Франківської ОДКЛ, що спричинило смерть малолітнього [PERSON], за ознаками злочину, передбаченого 140 ч.2 КК України. За таких обставин суд приходить до висновку, що, позов в частині стягнення спричиненої моральної шкоди із співвідповідача Івано-Франківської обласної клінічної лікарні є передчасним, оскільки шкода відшкодовується пропорційно до розміру заподіяних збитків кожного працівника за доведеності вини. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 22,23,1166,1167, 1195, ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про стягнення моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року із подальшими змінами,

Outcome: dismissed