Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

16.09.2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просить розірвати шлюб між нею та громадянином Ліванської Республіки [PERSON] , зареєстрований 07.06.2016 року Голосіївським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві, актовий № 383, мотивуючи позовні вимоги тим, що подружнє життя між ними не склалось, а відносини погіршувались. У них з відповідачем різні світогляди і абсолютно різне бачення їхнього подальшого сімейного майбутнього. За останній рік між ними почали виникати непорозуміння, які були зовсім безпричинними та завершувались фактично окремим проживанням. Взаєморозуміння та можливості компромісу у їхньому спільному житті немає взагалі. Фактично вони остаточно розійшлися і сім`я перестала існувати. Вказує, що відновлення сімейних відносин між ними неможливе. Сімейного господарства вони не ведуть. Між цим зазначає, що від шлюбу у них дітей немає. Спільно нажитого майна, відповідно і спору з цього приводу, також немає. Ухвалою суду від 29.09.2020 року відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін. 23.10.2020 року позивач через канцелярію суду подала письмову заяву, у якій просить справу розглянути у її відсутності, просить позов задовольнити. 30.11.2020 року відповідач через канцелярію суду подав письмову заяву, у якій просить справу розглянути у його відсутності. Вказав, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення немає потреби, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу відповідно до вимог ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України Про міжнародне приватне право від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77). Згідно ст. 55 Закону України "Про міжнародне приватне право" право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (частина перша статті 16 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Згідно із статтями 60, 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Згідно ст. 63 Закону України "Про міжнародне приватне право", припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу, тобто в даному випадку право України. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею ч.3,4 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07.06.2016 року Голосіївським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві, вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2016 року, актовий запис № 383 (а.с.7). Від спільного проживання у сторін дітей немає. Позивач є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадяни на України № [NUMBER] (а.с. 4). Згідно довідки, виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області №16475 від 11.11.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Зазначене також пітверджується копією будинкової книги за зазначеною адресою (а.с.8-11). Відповідач є громадянин Ліванської Республіки, однак проживає за адресою: [ADDRESS] . Сімейне життя в сторін не склалось, шлюбні відносини між ними припинені, сторони по справі спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. ст. 104 - 105 СК України шлюб може припинятися внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч.1, першим реченням ч.4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved