Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 26.03.2016 р. між ним та [PERSON], яка діяла від власного імені та в інтересах [PERSON], було укладено попередній договір купівлі-продажу 10/100 часток домоволодіння [ADDRESS]. Дана нерухомість належить відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.04.2010 р. Пунктом №1 попереднього договору встановлено, що сторони зобов»язуються до 06.04.2016 р. укласти договір купівлі-продажу(основний договір) нерухомого майна на умовах визначених попереднім договором. Станом на 19.04.2016 р. основний договір купівлі-продажу між ними не укладено. Дана обставина виникла внаслідок того, що [PERSON].(продавець) уникає будь-яких зустрічей, постійно переносить дату укладання основного договору купівлі-продажу будинку. Фактично відмовляється прибувати до нотаріуса і укладати договір купівлі-продажу будинку. Просить визнати попередній договір купівлі-продажу 10/100 часток домоволодіння [ADDRESS] укладений між ним та [PERSON](яка діяла від власного імені та в інтересах [PERSON] за довіреністю) від 26 березня 2016 року, засвідчений приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Васленко В.А., за реєстром № 859 - дійсним; визнати за ним право власності на 10/100 часку домоволодіння номер [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали кожний окремо, заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі. Проти позовних вимог не заперечують. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив такі факти та правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.04.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори, спадкоємцям спадкового майна, яке складається з 10/100 частин домоволодіння [ADDRESS] На земельній ділянці загальною площею - 76,2, житловою - 47,8 кв.м, розташовані: кам»яний житловий будинок -літ.А-1, житлова прибудова - А`-1, дерево набивний житловий будинок - Б-1, саманний житловий будинок - Д-1, сарай -Т, брама -№1 - є [PERSON] та [PERSON], яким належить по ? частці спадкового майна(а.с.9,11). 26.03.2016 р. [PERSON] та [PERSON], яка діяла від власного імені та в інтересах [PERSON], було укладено попередній договір купівлі-продажу 10/100 часток домоволодіння [ADDRESS]. Пунктом №1 попереднього договору встановлено, що сторони зобов»язуються до 06.04.2016 р. укласти договір купівлі-продажу(основний договір) нерухомого майна на умовах визначених попереднім договором(а.с.7). Як стверджує позивач, основний договір купівлі-продажу між сторонами не укладено. Дана обставина виникла внаслідок того, що [PERSON].(продавець) уникає будь-яких зустрічей, постійно переносить дату укладання основного договору купівлі-продажу будинку. Фактично відмовляється прибувати до нотаріуса і укладати договір купівлі-продажу будинку. На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210,640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, суд вважає відсутні підстави для визнання судом дійсним спірного договору на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України за визнання права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було. З таких підстав, суд вважає позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним задоволенню не підлягають, оскільки суду не надані докази щодо неможливості відповідачів оформити договір у нотаріуса. Щодо позовних вимог про визнання права власності, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії технічного паспорту, у складі нерухомого майна, до якого ставиться питання про визнання права власності є самовільні будівлі(а.с.13-17). Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до пункту 27 ППВССУ від 30.03.2012 N 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо - на підставі положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини 5 статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію цих об'єктів нерухомості (крім закінчених будівництвом до 05.08.92 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) має здійснюватися відповідно до статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 461 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 р. N 750. А суд, здійснюючи правосуддя, суд не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа. Тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. На підставі ст..ст. 220,376, 640, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed