Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] 25 квітня 2019 року звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив суд стягнути з кожного з відповідачів на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його батька 417300,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25 липня 2001 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обов`язків, загинув його батько [PERSON] Смерть настала внаслідок механічної асфіксії при утопленні в каналізаційних водах у каналізаційному колодязі №8 каналізаційної мережі №1. Після смерті батька він переносить тяжкі моральні страждання, оскільки на час смерті батька йому виповнилося одинадцять років, що завдало сильного емоційного та психічного потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу, він залишився без батьківського піклування та підтримки, все дитинство минуло з почуттям туги та жалю за батьком тощо. Вважає, що відповідачами йому завдано моральної шкоди, тому звернувся до суду з цим позовом. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та проси суд його задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду в Дніпропетровській області Бершадська Л.С., у судовому засіданні заперечувала проти позову та зазначила, що згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105 -XIV від 23 вересня 1999 року суб`єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою особою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування. У разі настання страхового випадку вини мають право одержувати від Фонду виплати соціальні послуги, передбачені ст. 21 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЗУ № 1105 -XIV від 23 .09.1999 р. у разі смерті потерпілого члени його сім`ї мають право на отримання від Фонду страхових виплат ( одноразової допомоги, пенсії у зв`язку з втратою годувальника) та послуг пов`язаних з похованням померлого. Таким чином, Закон ЗУ № 1105 -XIV від 23.09.1999р. передбачає виключний перелік страхових виплат, які повинні здійснюватися Фондом членам сім`ї померлого потерпілого. Виплата сум відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна членам сім`ї застрахованого смертю останнього, Законом не передбачена. Посилання позивача на п. «є» ст. ст. 21, 28 та ч. 3 ст. 34 Закону не обґрунтовані, оскільки визначеними нормами передбачена можливість відшкодування моральної шкоди безпосередньо потерпілому працівнику. Крім того, Законом України №717-У від 23.02.2007р. внесено зміни до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві..., відповідно до яких всі норми даного закону якими передбачалося виплата моральної шкоди - виключено. Згідно п.2 ч.44 Розділу 2 Внесення змін до деяких законодавчих актів України Закону України Про Державний бюджет на 2008р. - У Законі України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності": у пункті 3 розділу XI "Прикінцеві положення": після абзацу третього доповнити новим абзацом такого змісту: відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року . Моральна шкода згідно зі ст.1167 відшкодовується винною особою, якою відповідно до Акту Н-1 визнано підприємство. Просила у задоволенні позову до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду в Дніпропетровській області, відмовити. Представник Відповідача Комунального підприємства «Кривбасводоканал» у судовому засіданні присутній не був, подав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти позову, посилаючись на те, що нещасний випадок, який мав місце 25.07.2001 року, стався через вживання батьком позивача та іншими членами бригади алкогольних напоїв під час обіду. Відповідно до висновку експерта вміст алкоголю в його крові склав 1,4 проміле. Підприємством забезпечено загиблого необхідними засобами індивідуального захисту, які ним не було використано, що призвело до його смерті, вини підприємства у нещасному випадку немає. Відповідно до п.18 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві НПАОП 0.00-6.02.-04 постановою КМУ від 25.08.2004 року №1112, не визнаються пов`язаними з виробництвом нещасні випадки, що сталися з працівниками унаслідок отруєння алкоголем, або у разі підтвердженого відповідним медичним висновком алкогольного сп`яніння, яке стало основною причиною нещасного випадку. Крім того, сім`ї загиблого надано допомогу на поховання в розмірі 10218,66 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105 від 23.09.1999 року, який діяв станом на 25.07.2001 р. було передбачено що, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та у повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі його смерті, виплатити йому або особам, які перебували на його утриманні, "грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому". Згідно зі Свідоцтвом реєстрації в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні від 04.05.2001р. та розрахунковою відомістю про нарахування і перерахування страхових внесків та витрачених коштів фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за 3 півріччя 2001 року від 09.10.2001 р. Комунальне підприємство «Кривбасводоканал» виступало платником відповідних страхових внесків, а тому відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівникові, повинно сплачуватися Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Просив у задоволенні позову до Комунального підприємства «Кривбасводоканал» відмовити. Вислухавши пояснення учасників по справі та дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.11.1985 року виданого Центрально-Міським відділом ЗАГС м. Кривого Рогу є сином [PERSON] . (а.с.30) Сторонами не заперечується факт, що [PERSON] працював у Комунальному підприємстві «Кривбасводоканал» слюсарем мережі водовідведення (а.с.10). Відповідно до Акту № б/н (форма Н-1) про нещасний випадок від 10.08.2001 року, який стався на виробництві, [PERSON] 25 липня 2001 року з 14 год. 30 хв. до 15 год., виконуючи трудові обов`язки у КП «Кривбасводоканал», здійснював усунення закупорки каналізаційної мережі. Смерть настала внаслідок механічної асфіксії при утопленні в каналізаційних водах у каналізаційному колодязі №8 каналізаційної мережі №1 - 25.07.2001 року (а.с.9,10-18). У вказаному Акті про нещасний випадок п.7,9 від 10.08.2001 року визначено причини нещасного випадку незастосування засобів індивідуального захисту (при їх наявності), порушення трудової та виробничої дисципліни, перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння (а.с.16). Отже, в судовому засіданні встановлено, що нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, смерть [PERSON] настала від нещасного випадку у зв`язку з виробництвом під час виконання ним своїх трудових обов`язків. [PERSON] помер [INFO] у віці 41 рік, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.08.2001 року. (а.с.9). На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкода було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, або смертю фізичної особи членам родини померлого. Статтею 3 Конституції України\~\~передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин,\~25 липня 2001 року можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил. Як роз`яснено у\~постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями\~7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). Події, які породили цивільне право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві, прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до частини 2 статті 456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Суд не приймає до уваги доводи представника Відповідача № 1 щодо відсутності доказів заподіяння позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв`язку із смертю батька встановлений в судовому засіданні, позивач внаслідок втрати батька переживає нервові потрясіння пов`язані з його смертю та з втратою його турботи і підтримки. За змістом\~статті 12 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. З огляду на вищезазначене, суд визнає, що Відповідач № 1 є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди сину загиблого, а доводи відповідача які нічим не спростовуються в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст.3 Закону України «Про оплату праці»\~мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Як роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 61-4983св18. Отже, смерть батька позивача [PERSON] сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, вина підприємства доведена актом про нещасний випадок. Позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки на час смерті батька йому виповнилося п`ятнадцять років, він пережив сильне емоційне та психічне потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу, залишився без батьківського піклування та підтримки, незворотність втрати завдає йому моральні страждання. Позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну йому в наслідок загибелі його батька, у 834600,00 грн., просить стягнути по 417 300,00 грн. з кожного з відповідачів без урахування податку з доходів фізичних осіб. Щодо вимог позивача про стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП. Пункт 1 частини другої статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності»передбачає обов`язок страховика Фонду виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Визначене вище застосування частини восьмої статті 36 Закон України «Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності»не суперечить статті 58 Конституції України, оскільки фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Визначаючи розмір відшкодування, суд, приходить до висновку, що внаслідок незабезпечення підприємством дотримання працівниками техніки безпеки, позивач залишився без батька у дитячому віці, був позбавлений батьківського піклування та підтримки. Враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, а також з урахуванням конкретних обставин справи, і наслідків, що наступили, виходячи, з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з КП «Кривбасводоканал» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю батька, підлягає 200000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережив та переносить на теперішній час. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» , пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з Відповідача № 1 - Комунального підприємства «Кривбасводоканал» в дохід держави судовий збір в сумі 2000,00 грн. ( 200000,00 х 1%=2000,00). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial