Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ "Время Ш.Н.Т." про стягнення 3600 грн. заборгованості по заробітній платі за січень-лютий 2014 року та 1538,63 грн. компенсації за невикористану відпустку за час його роботи на підприємстві з 01.04.2013 року по 15.05.2014 року, а також про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 16200 грн. за період з 15.05.2014 року по 15.02.2015 року і 1000 грн. моральної шкоди, так як після звільнення з роботи за власним бажанням з ним до даного часу в порушення чинного трудового законодавства не проведений остаточний розрахунок. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та викладені у позовній заяві обставини справи, вказавши, що протягом періоду дії трудових відносин він у березні 2014 року на роботу не виходив, зважаючи на не виплочену йому заборгованість по зарплаті за два попередні місяці. Представник відповідача у судовому засіданні 12.05.2015 року позов не визнав, вказавши на те, що він з позивачем ніякого трудового договору не підписував, трудової книжки від нього не приймав і він не звертав уваги скільки людей працювало в очолюваному ним товаристві, так як він доручив займатися питаннями роботи товариства своєму знайомому [PERSON], який офіційно не займав будь-якої посади у ТОВ "Время Ш.Н.Т.". Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він на прохання свого знайомого [PERSON] допомагав йому порадами у налагодженні виробництва ТОВ "Время Ш.Н.Т." Згодом [PERSON] та [PERSON] скаржилися йому, знаючи про його на той час дружні відносини з [PERSON], що директор товариства [PERSON] не виплачує зарплату. [PERSON] з приводу таких скарг сказав, що він офіційно не оформляв на роботу працівників, а тому вони нічого не доб"ються. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працював у ТОВ "Время Ш.Н.Т." начальником охорони і за дорученням директора ТОВ "Время Ш.Н.Т." [PERSON] підбирав працівників та вів облік відпрацьованого ними часу. [PERSON] знав всіх охоронців, встановив їм зарплату в розмірі 1800 грн. у місяць, але за січень-лютий 2014 року зарплату всім охоронцям не було виплачено. Затримки із зарплатою призвели до звільнення охоронців, які працювали по 15.05.2014 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працював у ТОВ "Время Ш.Н.Т." спеціалістом по відновленню виробництва. У товаристві працювала охорона, серед яких був прийнятий на роботу і позивач, а [PERSON] був начальником охорони. Гроші на виплату зарплати охоронцям передавав [PERSON] без оформленої відомості на проведення таких виплат, а фактично виплату проводили інші особи, серед яких інколи був і він особисто, але вже точно не пам"ятає, яку саме суму щомісячно отримував охоронець. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення вказаних осіб, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. [PERSON] був допущений до роботи охоронця і фактично виконував вказані функції, що підтверджується свідченнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], книг прийому та здачі чергування, що є в матеріалах справи. Фактичний допуск працівника до роботи згідно ст. 24 КЗпП України вважається укладенням трудової угоди незалежно від видання наказу чи розпорядження з цього приводу (при цьому сторони визнають, що трудова угода від 01.04.2013 року про прийняття позивача на роботу, пов"язану із ремонтом та відновленням роботи підприємства строком на три місяці, тобто до 01.07.2013 року, не відповідала фактичним обставинам та не була підписана особисто директором). За період роботи позивача у товаристві він не був у відпістці. З 16.05.2014 року року позивач звільнився за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, але відповідач не провів остаточного розрахунку із позивачем при звільненні, не виплативши йому 3600 грн. заборгованості по заробітній платі за січень-лютий 2014 року та 1538,63 грн. компенсації за невикористану відпустку згідно ст. 83 КЗпП України за час його роботи на підприємстві з 01.04.2013 року по 15.05.2014 року (без врахування періоду березня місяця 2014 року коли позивач на роботу взагалі не виходив в зв"язку з невиплатою йому зарплати за попередні два місяці роботи), що випливає із пояснень [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Основним документом, що регламентує порядок обчислення середньої заробітної плати, є постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), що визначає підстави для її обчислення, періоди, за які такі нарахування проводяться, перелік виплат, що включаються і не включаються в розрахунок середньої заробітної плати, а також порядок розрахунку виплат у всіх випадках її збереження. Відповідно до положень пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому суд приймає до уваги свідчення [PERSON] і дані Книги прийому та здачі чергування про виходи позивача на роботу згідно встановленого графіка без прогулів. Згідно вимог ст. 27, 28, 29, 30 57 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З вказаних підстав суд приймає в якості належних та допустимих доказів свідчення [PERSON], [PERSON], [PERSON], дані книги прийому та здачі чергування, враховуючи те, що товариство будь-якого обліку праці охоронців не вело, як і не оформляло відомості на виплату їм зарплати. Відповідно до роз'яснень, даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності за ст. 117 КЗпП У цьому разі перебіг тримісячного строку для звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Отже, відповідач крім заборгованості по зарплаті та компенсації за невикористану відпустку, також зобов"язаний виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки розрахунку, що становитиме за період з 15.05.2014 року по 15.02.2015 року 16200 грн. (1800 х 9), не виходячи при цьому за межі заявлених позовних вимог, зважаючи на позицію позивача з цього приводу, а також з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути 400 грн. у порядку відшкодування завданої йому незаконними діями товариства моральної шкоди, враховуючи, що порушення його трудових прав призвело до його психологічних страждань, що являється нормальною нейро-фізіологічною реакцією людини на відповідні дії, а тривала невиплата йому зароблених сум не могла не вплинути негативним чином на задоволення його повсякденних потреб. Згідно п. 2 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З огляду на задоволення позову, з відповідача слід стягнути 243,60 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial