Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, Додаткової угоди №1 до кредитного договору,іпотечного договору та договору поруки недійсними, як такі, що вчинені під впливом обману,вказуючи, що «17» вересня 2007 року між [PERSON] (далі Позивачем), з одного боку та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», (далі Відповідачем) з іншого боку укладено кредитний договір № 11217192000 від «17» вересня 2007 року (далі Договір)Додаток 1). Відповідно до п.1.1. - 1.3. кредитного договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] (далі Позичальнику), грошові кошти в сумі 36 000,00 доларів США (тридцять шість тисяч доларів США 00 центів) строком з 17.09.2007 року до 14.09.2035 року, та сплати процентів у розмірі 11,3 % (Одинадцять цілих, три десятих відсотків річних). Також було укладено й іпотечний договір (Додаток 2) до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007 року. Забезпеченням, згідно договору іпотеки виступає: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: 18030, [ADDRESS]. Згідно з п.1.2. вказаного іпотечного договору ринкова вартість Предмету іпотеки, згідно звіту незалежного оцінщика, становить: 185020,00 грн., а з п.1.3. сторони підтверджують, що іпотекою згідно цього договору забезпечується також і розмір зобов'язань, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаних договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання. З наведеного виходить, зобов'язання Позичальника виражене у валюті України - гривні.В умовах укладеного Договору про надання споживчого кредиту його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту, а також порядок внесення змін до його змісту.Відповідачем викладено графік погашення заборгованості.Банк не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими Законами імперативні вимоги чинного Законодавства країни та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів. А саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також Банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної відсоткової ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної ]/ відсоткової ставки за кредитом, що була обумовлена між сторонами і визначена у п. 1.3.1. Кредитного договору, та розміру подорожчання кредиту, узгодженого сторонами кредитного правочину в його умовах. За таких обставин прошу суд визнати кредитний договір недійсним, вчиненим під впливом обману. В пункті 8.2. кредитного договору зазначено: що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними. У відповідності до положень ст.ст- 1054. 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.З ст.1054 цивільного закону).Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.л.22,23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.З ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого жредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору. За положеннями ч.І ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільногог законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною2 ст.11 Закону Украіии «Про захист прав споживачів», та ч.І ст.6 Закону України«Про Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено,що»Фінансові послуга врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».У частині 4 пункту" 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.Іст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначається: 1) сума житу: 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання такт частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством». До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1 кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини, зокрема - Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-ІV). Статею 1 вказаного Закону № 979-1V визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечено іпотекою. За правилом ст.2 Закону № 979-1V, договір про іпотечний борг виникає з цивільно- правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження. Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обов'язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена на необхідність дотримання рівноправ'я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦКУ, недійсний правочин не створює юридичних шаслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли Фоержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо застосовувати дану норму до кредитних правовідносин, то у такому випадку позичальник зобов'язується повернути кредитодавцю лише тіло кредиту, не сплачуючи при цьому відсотків. В цей же час, кредитодавець має повернути боржникові усю суму сплачених ним відсотків за кредитом.Недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави чи договору іпотеки, які зазвичай укладаються з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові, що передавався у володіння кредитодавця.Проаналізувати матеріали Договору про надання споживчого кредиту № 11217192000 від «17» вересня 2007 року та Додаткової угоди №1 (Додаток 3) до нього. В їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для Позичальника; Не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення такого договору;не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.Розпис сукупної вартості кредиту в грошовому виразі не містить всі необхідні платежі (як приклад, не зазначена сума, що була сплачена на обслуговування рахунку, а це 1,5 відсотки від отриманої суми, що складає 2 727,00 грн. (Додаток4)), не відповідає вимогам п. 3.2. Правил надання інформації про умови кредитування. Одним із значним порушенням банком прав споживача є така найбільш дискримінаційна умова, яку слід сформулювати так: В порушення правової норми, закладеної в пункт 3 частини третьої статті 47 «Види діяльності банку», яка визначаючи кредитною операцією розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, зобов'язує банк вчиняти це від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відповідач же всі ризики поклав саме на позичальника. Так як валютні ризики є істотною умовою кредитного договору. але відповідач про них Позичальника не повідомив, як це положено згідно із законом, то такий договір - недійсний. П. 4 ст. 7 ЗУ «Про національний банк» передбачено: «національний банк встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна».В ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин?» від 30.03.2012 року №5 зазначено, що: "суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11. 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач". Аналогічна правова позиція викладена в узагальнені судової практики, підготовленому суддею Верховного Суду України Д. Д. Луспенником та головним консультантом відділу узагальнення судової практики управління вивчення та узагальнення судової практики 3. [PERSON], затвердженому суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: "застосування Закону №1023-Х1І до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору". Закон № 1023-ХІІ, як зазначено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.Відповідно до ст. 1 Закону № 1023-ХІІ: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягай згоди хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним.Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягай згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Істотними умовами договору є також такі умови, які прямо не названі у нормативних актах, але конче потрібні для договору даного виду.Валютний ризик - це можливість грошових втрат суб'єктів валютного ринку внаслідок коливань валютних курсів.Умова, за якої позичальника попереджено про валютні ризики при укладені договору та на кого вони покладені, є істотною умовою договору споживчого кредиту в іноземній валюті. У випадку не попередження позичальника про валютні ризики банком буде порушено закладений у договірному праві принцип прозорості кредитних відносин та ясності того, яку суму коштів позичальник повинен повернути банку при девальвації національної валюти.Правовідносини, що виникають з кредитних договорів, виданих в іноземній валюті, регулюються в першу чергу, крім інших нормативно-правових актів, Законом №1023-ХІІ. Також потрібно розуміти, що при видачі споживчого кредиту в іноземній валюті банк зобов'язаний повідомити позичальника про те, на кого покладаються можливі валютні ризики - ця норма для банку є імперативною. Недотримання вимог цієї норми банком може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення банком принципу, закладеному в договірному праві, відповідно до якого сторони правочину повинні бути повідомлені про всі істотні умови договору. Банк не сповістив Позичальника про можливі валютні ризики(імперативну умову), не надав повної інформації що до сукупної вартості кредиту. Посилаючись на ст. ст. 203.230 ЦК України, п. 2 ст. 11, ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» робимо висновок, що кредитний договір №11217192000 від «17» вересня 2007 року, іпотечний договір до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007, а також договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року треба вважати неукладеним. За змістом ч. 5 ст. ст. 11. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У п.1.3.3 кредитного договору визначено, «Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України». При цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані Банком Позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору. Існує два види розрахунків відсотків для погашення диференційованого виду платежу:Розрахунок, де рік складається з 12 місяців: СНП = ЗОЗ * ПС /12/100, де СНП - сума нарахованих процентів, 303 - залишок основної заборгованості, ПС - процентна ставка. Найбільш точний розрахунок, коли рік складає 365 або 366 днів: СНП = ЗОЗ * ПС * КДМ / 365 /100, де СНП - сума нарахованих процентів, ЗОЗ - залишок основної заборгованості, ПС - процентна ставка,КДМ - кількість днів в одному місяці (від 28 до 31 дня). Банк створив свою «схему» погашення кредиту. Якщо фактично відсотки нараховуються за кожний календарний день без винятку, то мала б враховуватися фактична кількість днів, за які вони нараховується. А це 365-366 днів на рік. Які саме нормативно-правові акти НБУ має на увазі Банк, не відомо. У Постанові Правління Національного банку України від 26.09.2006 N 378 п.6. Постанові Правління Національного банку від 30.04.2009 N 259 п.1,9 (що діяли відповідно при укладанні кредитного договору № 11217192000 від «17» вересня 2007 року і додаткової угоди до нього №1 від «02» жовтня 2009 року) говориться: «Базовою кількістю днів для нарахування процентів за операціями, що визначені в цьому Положенні, уважається 365 днів» (Додаток 5). Таким чином, банком при розрахунку графіку погашення було створено арифметичне викривлення відношення кількості днів у рік (тобто принцип 360 днів застосоване лише у знаменнику, а в чисельнику застосовано кількість календарних днів), а саме 366/360 =1,016. Таким чином відсотки за кредитним договором штучно були збільшені на 1,6% річних. У розрахунках у Додатку 6 у стовпчику 18 ця сума складає лише за період з жовтня 2007 року по жовтень 2009 року 1117,45 доларів США. У п. 10.2.2 та 10.2.3. кредитного договору чітко прописано, що Позичальник поручає Банку списувати кошти в наступній сумі та валюті:куплю/продаж/обмін іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України за поточним курсом, що склався на дату здійснення купівлі/продажу/обміну... А Банк весь час кредитування продавав Позичальнику валюту за комерційним курсом, що в середньому на 3,6% більше заявленої суми. Це також приховані відсотки за кредитом. І це обман. За весь період кредитування Позичальник сплатив за кредитом (тіло і відсотки) 10704,25 $ (за класичною схемою) і 20394,00 $ (ануїтет). Разом це 31098,25 $. Плюс за викривлення відсоткової ставки за класичною схемою 1117,45 $, плюс 3,6 % від загальної сплати 1119,54 $. Всього приблизно 33335,24 $.У національній валюті сума сплати становить 242 110,27 грн. Переплата становить 60 310,27 грн ( без урахування викривлень відсоткової ставки) В даних розрахунках не порахована сума переплати із-за викривлення розрахунків відсотків за ануїтетом.Тобто, має місце обман при розрахунках за кредитним договором № 11217192000 від «17» вересня 2007 року.Кредитний договір № 11217192000 від «17» вересня 2007 року, іпотечний договір до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007, а також договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року є недійсними, вчинені під впливом обману. Відповідно до приписів частини 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою. Відповідно до закону «Про захист прав споживачів», безпека продукції - відсутність будь-якого ризику для життя, здоров'я, майна споживача і навколишнього природного середовища при звичайних умовах використання, зберігання, транспортування, виготовлення і утилізації продукції; продукція надана Позивачу банком (валютний кредит) є небезпечною для його майнових інтересів, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, криє в собі ризик для майна Позивача. Відповідно до ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів», у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Позивачу з боку Банку не надано жодної інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара СІЛА до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тобто виходячи з вищевикладеного це є достатньою підставою для визнання Договору недійсним. Умовами п. 4.8. кредитного договору, також було зобов'язано позичальника застрахувати за свій власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком компанії на строк не менше одного календарного від настання наступних страхових ризиків, а саме: на випадок пошкодження, втрати або знищення майна. Що вимагали наступні роки. І що Позичальник добросовісно платив. А ст. 55 Закону України Про банки та банківську діяльність», що визначає регулювання відносин банку з клієнтом, вказує, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, прошу визнати, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. Під час укладення договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та указав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів Позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку він би сплатив банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Таким чином, Банк отримував прихований прибуток, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача. Відповідно до положень ч.І ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. Тому вважаю, що порушені права [PERSON] як споживача фінансових послуг.АКІБ «Укрсиббанк» в особі відділення №633 порушив вимоги чинного законодавства, а саме: Закон України «Про банки і банківську діяльність», ст.2: «банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків». Стаття 15. «Слово "банк" та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані Національним банком України як банк і мають банківську ліцензію». Відділення - підрозділ банку - структурна одиниця банку, що не має статусу юридичної особи і виконує функції, визначені банком. Ці функції обмежені Постановою Правління Національного Банку України №78 (Додаток 7) від 07.03.2006 року.(Постанову Правління Національного Банну України N 375 від 31.08.2001 (доповнення згідно з Постановою Національного банку N 78 ( ZQ311-06 ) від 07.03.2006 до Постанови в його редакції, яка була чинною до 07.11.2011 року).Відділення № 633 АКІБ «УкрСиббанк» не мало законних повноважень видавати валютні кредити. Значить, що кредитний договір № 11217192000 від «17» вересня 2007 року, іпотечний договір до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007 року, а також договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року є неукладеним. Відділення банку безпідставно видало кошти [PERSON], а [PERSON] безпідставно отримав ці кошти. АКІБ «Укрсиббанк» на момент укладання кредитного договору «17» вересня 2007 року не було ні Генеральної ліцензії, ні індивідуальної ліцензії, виданої для Позичальника. Банк мав Банківську ліцензію № 75, Дозвіл № 75-2 і Додаток до Дозволу № 75-2. У Додатку до дозволу від 19 листопада 2002 року складений перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «Укрсиббанк». Серед дозволених операцій не значиться видача валютних кредитів. Хочу розтлумачити підпункт - неторговельні операції з валютними цінностями. Неторговельні операції з іноземною валютою здійснюються на підставі декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 p.. вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». «Правил бухгалтерського обліку уповноваженими банками обмінних операцій в інвалюті та банківських металах», затверджених постановою Правління НБУ № 238 від 01.07.1997 р. та інших чинних нормативних актів. Неторговельні операції включають у себе такі банківські операції:купівля та продаж готівкової іноземної валюти у фізичних осіб;оплата (купівля) платіжних документів (дорожніх чеків) у іноземній валюті;продаж платіжних документів (дорожніх чеків) у іноземній валюті;інкасо готівкової іноземної валюти та платіжних документів у іноземній валюті;конверсійні операції з іноземною валютою;виплата переказів, що надходять із-за кордону, перекази фізичних осіб за кордон;зворотний обмін невикористаної громадянами-нерезидентами національної валюти на іноземну;операції з міжнародними пластиковими картками. Згідно з п.п. г), п- 4. ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»:"Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави;"Аналогічний висновок зробив Вищий господарський суд України у складі колегії суддів: головуючого, судці Разводової С.С.(доповідач), суддів Плюшко І.А., Бернацької Ж.О. у Постанові у справі № 1/207 від 02 березня 2010 року. Така ж позиція викладена у Постанові Вищого Адміністративного Суду України від 09.07.2013 року, в якій розглянуто касаційну скаргу Національного Банку України. Суд робить висновок, посилаючись на підтвердження НБУ, що відповідно ст.5 Декрету KM України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. на здійснення разової валютної операції на території України (при використанні іноземної валюти як засобу платежу) на період, необхідний для здійснення такої операції необхідно отримання індивідуальної ліцензії НБУ.На офіційному сайті Верховного суду України викладена «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин»:«Відповідно до ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III операції, визначені пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті (у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик), належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Кредитування здійснює саме банк, який отримав відповідну ліцензію, а не його структурні одиниці (відділення. Філії).» та «Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93.», «за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліиензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.»В якості доводу факту обману саме з боку посадовців відділення філії відповідача ж зауважую Суд в тому, що при вчиненні обох правочинів - купівлі іноземної валюти із розстрочкою її оплати, що може бути вчиненим лише з використанням в якості засобу платежу вітчизняної гривні (справжній правочин) та видачі кредиту у валюті (удаваний правочин) вдались до обману позивача, який і полягає саме в тому, що вони втягнули мене в невигідний правочин, який був вигідним відповідачу, що і є доказом умислу саме з боку відповідача.Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визання правочинів недійсними». Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Окрім цього фактом обману є ще й ті обставини, що посадовці відповідача не надали мені правдивої інформації про дійсну вартість наданої "фінансової послуги". Відсутність належних доказів про надання такої інформації Позивачу є незаперечною підставою для визнання кредитного правочину недійсним. У п.п. 1) частини сьомої та в частині дев'ятій статті 15 «Право споживача на інформацію про продукцію» сказано, що разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Стаття 230. ЦК України «Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману» Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.Сторона. яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням нього правочину. Стаття 229. Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.Поняття «послуга» визначено в я. 17) статті 1 «Визначення термінів» Закону України « Про захист прав споживачів»:послуга - діяльність виконавця з надання споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним имовленням споживача для задоволення його особистих потреб.Чи міг [PERSON], як споживач, «замовити» собі таку дорогу послугу, аби не дискримінаційна (по своїй суті) умова банку, і де ж тут отримані блага? Конституційний Суд України (рішення Конституційного суду України 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011) виходить з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню лобробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного мбору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну Форму (частина перша статті 634 ЦК Кодексу) ( 435-15 ). Для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Двохсторонній кредитний правочин, вчинений його сторонами за договором № 11217192000 від «17» вересня 2007 року с НІКЧЕМНИМ як такий, що порушує публічний порядок (встановлений відповідними законодавчими актами публічного права) через те, що він одночасно порушує і Конституцію України (стаття 99), і Цивільний кодекс України (статті 192 «Гроші (грошові кошти)». 524 «Вшпота зобов'язання» та 533 «Валюта виконання грошового зобов'язання»), і Кримінальний кодекс України (стаття 202, яка була в силі в часи роздачі кредитів в іноземній валюті), і Кодекс України про адміністративні правопорушення (стаття 162), і регулятивне валютне законодавство (частина перша статті 3 «Статус валюта України», пункт 2 та підпункт г) пункту 4 статті 5 «Ліцензії Національного банку України» Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), в яких закріплені основи економічної безпеки держави. Цей двохсторонній кредитний правочин є удаванним, бо він підміняє собою справжній правочин купівлі-продажу валюти для її подальшого використання просто на споживчі цілі, які в договорі не конкретизовані. Двохсторонній кредитний правочин, вчинений його сторонами за договором № 11217192000 від «17» вересня 2007 року, є оспорюваним, недійсність якого неодмінно має бути визнаною судом із двох підстав через порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг банку-кредитора: (1)- позивачу не надано у встановленому порядку всієї необхідної інформації про сукупну вартість кредиту; (2)- в кредитних договорах є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачів. Сам кредитний правочин, предметом якого є видача кредиту із його тілом в іноземній валюті, має бути визначеним як удаваний, що і надасть підставу для використання правила, яке є предметом статті 235 ЦК України. Стаття 235. Правові наслідки удаваного правочину Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Стаття 228. Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Удаваний кредитний правочин згідно правила, що встановлене частиною другою статті 235 ЦК України, відповідно якому відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А цей правочин і є ні чим іншим, як продажем відповідачем позивачу іноземної валюти в $36 000 за її вартість в 181 800 грн.Всі факти, наведені вище без сумніву підкреслюють, що кредитний договір № 11217192000 від «17» вересня 2007 року, іпотечний договір до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007 року, а також договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року є недійсними, вчиненими під впливом обману.Умови кредитного договору № 11217192000 від «17» вересня 2007 року є несправедливими. Це видно з розділів 3-6. Розділ 3. П.3.1 Банк зобов'язується надати кредит Позичальнику відповідно до умов договору. Розділ 4. Позичальник зобов'язується... аж 11 пунктів. Зворотня ситуація складається з правами. У п. 1.3.1 йдеться: «За використання кредитних коштів протягом ЗО календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,3% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2. даного договору». Це є несправедливі умови. Ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ч.З ст. 1054 ЦК України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом Закону № 1023-ХІІ) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Ч. 2 цієї ж статті передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Ч. 1 ст. 15 Закону № 1023-ХН передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Ч. 1 ст. і 8 Закону № 1023-ХГІ передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Ч. 2 цієї ж статті передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також Додатковою угодою №1 від 20 жовтня 2009 року до кредитного договору банк поставив Позичальника в несправедливі умови. Така правова позиція викладена в Ухвалі ВССУ від 22 жовтня 2014 року: «банк додатковою угодою № 1 до спірного договору про споживчий кредит включив положення, які відповідно до cm. ст. 11, 18 Закону є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є шсбачанс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, шсправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, то є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає чраво банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку.», «умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного.» Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»? нечесна підприємницька практика забороняється.Частиною 2 пункту 1 цієї статі передбачено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводять споживача в оману або є агресивною.Згідно пункту 2 цієї етап" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.П. 4 ст. 21 Закону№1023-ХІІ передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.Права [PERSON], як споживача фінансових послуг, порушені. З наведеного вище робимо висновок, що кредитний договір № 11217192000 від «17» вересня 2007 року, іпотечний договір до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007, а також договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року є недійсними, вчинені під впливом обману. Згідно п.1 статті 652 ЦК, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що. якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.В момент укладення договору позичальник виходив з того, що така зміна обставин (девальвація гривні і, відповідно, підвищення курсу валют) не настане; сторони не можуть усунути ці обставини і подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору З офіційного сайту Верховного суду України «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин» за 2015 рік йдеться, що розглядаючи спори щодо зміни або розірвання кредитного договору у зв 'язку із істотною зміною обставин, треба керуватися ст. 652 ЦК, суд повинен мати на увазі, що «істотна зміна обставин» є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК дає визначення цього поняття, зауважуючи на тому, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що. якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.» Строк позовної давності стосовно поручителя [PERSON] почався з моменту укладення Додаткової угоди №1 до кредитного договору 02 жовтня 2009 року, тому що схема погашення кредиту змінилася з класичної на ануїтетну. А це суттєве здорожчання кредиту майже на 20 000 доларів США). При таких обставинах мав би укластися новий договір поруки. Змінилися умови договору, припинилася порука. Вдруге строк позовної давності мав би обчислюватися з 02 жовтня 2014 року, коли виникла заборгованість за кредитом, згідно з Додатковою угодою №1, п.2.1. День сплати ануїтетного платежу 02 число кожного «календарного місяця строку кредитування. Перший строк невиконання зобов'язання у жжному обсязі почався 02 жовтня 2014 року, про що позивач також зазначає в позовній ж. Тобто, строк позовної давності, вдруге, скінчився 02 травня 2015 року.Верховний суд України в аналізі судових справ підкреслює: «суди повинні звертати увагу на те, що у зобов 'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав покладати на останнього відповідальність за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (ч. І ст, 559ЦК України тому договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року недійсний.Просить суд прийняти до розгляду позовну заяву про про захист прав споживача, та визнання кредитного договору № 11217192000 від «17» вересня 2007 року з Додатковою угодою №1 від 02 жовтня 2009 року, іпотечного договору до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007 року, а також договору поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року та визнати кредитний договір № 11217192000 від «17» вересня 2007 року, іпотечний договір до кредитного договору № 64110 від «17» вересня 2007 року, договір поруки № 142285 від «17» вересня 2007 року недійсними, вчиненими під впливом обману. Застосувати наслідки недійсності правочину згідно з Законами України. Стягнути з відповідача на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 17 000.00 грн. ("пункт 2. Статті 230. ЦК України «Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману»). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] зменшила позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі,просила визнати кредитний договір №11217192000 від 17 вересня 2007 року, Додаткову угоду №1 від 02 жовтня 2009 року до кредитного договору №11217192000 від 17 вересня 2007 року, іпотечний договір №64110 від 17 вересня 2007 року та договір поруки №142285 від 17 вересня 2007 року недійсними, як такі, що вчинені під впливом обману,які були оголошені представником в судовому засіданні (аркспр.174-183) та промова в судових дебатах (арк..спр.197-214). Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за довіреністю Шульга П.М. позов не визнав з підтав викладених у запереченні (арк..спр.52-53) та надаві заяву в судовому засіданні (арк..спр.194) про застосування строку позовної давності до позову про визнання недійснимс кредитного договору. Суд, заслухавши представника позивача за довіреністю [PERSON], представника відповідача за довіреністю Шульгу П.М., вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи , приходить до висновку про відмову в позові. В судовому засіданні встановлені такі факти та їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 07 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» га [PERSON] було укладено кредитний договір № 11217192000 про надання споживчого кредиту в сумі 36 000 доларів США зі сплатою 11,3 % річних, з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2035 року. 02 жовтня 2009 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно умов якої змінено схему погашення кредиту на ануїтетну, встановлену ануїтет ний платіж в розмірі 333 доларів США, зі строком сплати другого числа кожного місяця. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 142285 від 17.09.2007 року, відповідно до умов якого [PERSON]зобовязалася відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобовязань по кредитному договору. [PERSON] умови договору не виконав і кошти із відповідними процентами не повернув, що призвело до виникнення заборгованості. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13 січня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користуванням кредитом та пені- задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] суму боргу за Договором про надання споживчого кредиту № 11217192000 від 17 вересня 2007 року в розмірі 34949,33 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 13 135, 59 грн.Стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в сумі 3654 грн. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 лютого 2016 року рішення Придніпровського суду м.Черкаси від 13.01.2016 року залишено без змін. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Судом встановлено, що невід'ємною частиною додаткової угоди є Додаток № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту .Останнім в свою чергу передбачено, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, відрізняються від зазначених у даному графіку.Тому, посилання відповідачів на те, що в Додатку № 2 Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту і розрахунку наданому банком є розбіжності, відповідає передбаченим домовленостям і залежало виключно від відповідачів, їх погашенням заборгованості за відповідний період. Придніпровським районним судом по справі № 711/6593/15-ц від 13.01.2016 року встановлено суму заборгованості [PERSON] перед Банком, встановлено що [PERSON] не здійснює платежів для погашення процентів по кредиту з жовтня 2014 року, регулярно став порушувати взяті на себе зобов'язання по кредитному договору. Судом було досліджено довідку-розрахунок заборгованості, що сформована станом на 22.07.2015 р. Доказом підтвердження заборгованості Відповідачів, є довідка -розрахунок Банку яка відображає всі нарахування, які були визначені вище в розрахунку сум заборгованості та включає також здійснені оплати Відповідачем та дозволяє простежити в часовому еквіваленті порядок нарахування заборгованості. На думку суду довідка-розрахунок надана Банком повністю відповідає вимогам до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затверджених наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. N. Довідка-розрахунок міститься в переліку додатків позовної заяви як письмовий доказ, що підтверджує суму заборгованості, яку обґрунтовує в своїй позовній заяві Позивач.Також відповідач не погоджується з п. 1.3.3. нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360».Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11217192000 підписаною відповідачем 02 жовтня 2009 року пунктом 2.2. передбачено, що нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно- правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Нарахування процентів визначаються як в останній робочий день поточного місяця; за період з дня фактичного надання кредиту по останній календарний день місяця включно (в місяць фактичного надання кредиту);з дня сплати ануїтетного платежу - з першого календарного дня поточного місяця по день, що передує дню сплати ануїтетного платежу (день сплати ануїтетного платежу в розрахунок не включається). Під час підписання кредитного договору був застосований метод нарахування відсоткової ставки «факт/360», та на думку суду це був добровільний вибір позичальника, що це є базова кількість днів для нарахування процентів, що не обмежує використання інших методів за домовленістю сторін. Підписанням договору [PERSON] є підтвердження того, що він ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов 'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов 'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків"генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.В матеріалах справи є копія заявника [PERSON] про видачу йому готівки в доларах США і отримання цих коштів ( арк.спр.92-97). Дані обставини були встановленні рішенням Придніпровського суду від 13.01.2016 року та ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25.02.2016 року ща позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користуванням кредитом та пені,які відповідно до ч.3ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1054ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В ст.ст. 1048-1052,1054ЦК, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»встановлені вимоги законодавства що стосуються чинності кредитних договорів. Суд вважає, що кредитний договір укладено з волі обох сторін, сторони визначили всі необхідні умови договору та будь-яких умов, які б суперечили чинному, на час укладення договору, законодавству договір не містить. Відповідно до ст. 628ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено під час розгляду справи, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушень зобов`язань по договору та інш. Як передбачено ст. 627ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливост Суд вважає, що отримання позивачем кредитних коштів за спірним договором №11217192000 від 17 вересня 2007 року відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: відповідач є банком, а позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбала кошти в сумі 36000,00 дол.США на 28 років для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаний з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов'язків найманого працівника. Продукція, що купується, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються вказаним Законом. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року за №543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. (Рішення Конституційного суду України, 10.11.2011 року №15- рп/2011, справа № 1-26/2011). Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При укладені кредитного договору істотне значення має дійсний (фактичний) розмір процентів, дійсний розмір платежів по кредиту, сукупна вартість кредиту і т.п. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог, а позивачем умови договору про банківський рахунок не оспорюється, - як у позові так і в судовому засіданні доводи позивача стосуються договору саме кредитного від 17.09.2007р.,а Додаткова угода №1, іпотечний договір та договір поруки , як похідні від кредитного договору вважає їх також недійсними,що вчинені під впливом обману.Крім того договір поруки укладено з Банком та [PERSON],яка не є стороною в даній справі. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Аналізуючи докази по справі, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, недоведеними та безпідставними. Розглядаючи справу лише в межах заявлених позивачем вимог, шляхом з»ясування тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що підписанням кредитного договору від 17 вересня 2007 року позивач [PERSON] погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов»язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, він мав можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористався правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. Також на думку суду оскільки встановлений у підписаному кредитному договорі термін дії ще не скінчився, тому відлік строку давності подання цієї заяви ще не настав. Отже, на думку суду, у задоволенні позовних вимог представника позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі . На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed