Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

[PERSON] 09.12.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдніпрошахт» (надалі - ДП "ПІВДЕНДІПРОШАХТ") нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 254915 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно наказу від 01.04.2016 року №42К він працює у ДП "ПІВДЕНДІПРОШАХТ". Станом на 01.03.2018 року утворилася заборгованість за підприємством перед ним із виплати заробітної плати, в розмірі 94915 грн., в подальшому підприємство також не виплачувало йому заробітну плату і на 01.11.2019 року загальна сума заборгованості склала 254915 грн., яку і просить стягнути з відповідача. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.12.2019 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. 26.12.2019 року до суду поданий відзив ДП "ПІВДЕНДІПРОШАХТ" за підписом керівника Севастьянова Ю.О., в якому позовні вимоги визнає повністю. (а.с. 17). 13.01.2020 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. (а.с. 20) 24.01.2020 року до суду поданий відзив ДП "ПІВДЕНДІПРОШАХТ" за підписом [PERSON] , в якому позовні вимоги просить залишити без задоволення. (а.с. 27-66). 03.03.2020 року надійшов до суду відзив в.о. директора ДП "ПІВДЕНДІПРОШАХТ" Темнік В.А., в якому вказує, що позовні вимоги визнають, просять не враховувати відзив [PERSON] , розглядати справу у їх відсутність. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду 30.03.2020 року заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, підтримує позовні вимоги в розмірі 159084,26 грн., вказуючи, що заборгованість по заробітній платі він вже отримував за рішенням №640/2745/19. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Суд вважає за можливе прийняти заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки це відповідає волі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. З врахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, за доводами, викладеними у заявах. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що згідно наказу № 42К від 01.04.2016 року [PERSON] прийнятий на роботу інженера ДП «ПІВДЕНДІПРОШАХТ», з окладом 8000 грн. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] зазначає, що за період з 01.03.2018 до 01.11.2019 з ним не було проведено розрахунку по заробітній платі та розмір заборгованості складає 159084,26 грн., що підтверджується відповідачем в його заявах про визнання позову. Стосовно заборгованості за період до 01.03.2018 року вказує, що було рішення суду та він отримав виконавчий лист. Таким чином, судом встановлено та визнається відповідачем, що з позивачем до теперішнього часу за період з 01.03.2018 до 01.11.2019 не були проведені виплати по заробітній платі, які є предметом даного судового розгляду. При цьому, суд зазначає, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п*ятою статті 97 КЗпП встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 01.03.2018 до 01.11.2019 включно в розмірі 159084, 26 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та позовні вимоги задоволені, то з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved