Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї заборгованості в сумі 52675,41 грн та судових витрат у справі. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачем 21 вересня 2014 року укладено кредитний договір №85038862807, на підставі якого відповідачу видано кредит у сумі 23428,74 грн. 19 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до позивача, який є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал». Внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», на баланс позивача була передана заборгованість за вказаним кредитним договором. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала та станом на 23 липня 2019 року має заборгованість у розмірі 52675,41 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 17827,25 грн, заборгованості за комісією - 5598,10 грн, заборгованістю за процентами - 3,39 грн та штрафних санкцій - 29246,67 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 21 жовтня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому вона зазначила, що кредитний договір №85038862807 позивач до суду не надав ні в ксерокопіях, ні в оригіналі, cам кредитний договір відповідачем не укладався та не підписувався, його копія або оригінал споживачу не надавалась. Вказує, що позивач не надав жодного документу первинної бухгалтерської звітності та фінансового обліку, відповідно до графіку погашення кредиту процентну ставку банк постійно змінював без її згоди, що є грубим порушенням вимог припису ст. 1056-1 ЦК України. Також зазначає, що до вимог позивача щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка стягувалася з 22 серпня 2015 року необхідно застосувати строк позовної давності. На думку відповідача, банк фальсифікує документи для надання до суду з метою безпідставного стягнення з неї кошті. 22 листопада 2014 року представники банку знали про те, що відповідачем не сплачено жодного платежу, оскільки відповідач кредитних коштів не отримувала, а тому позивачем пропущений строк позовної давності. Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність у справі. 29 жовтня 2019 року від відповідача надійшла заява про застосування до пред`явлених позовних вимог позовної давності. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2020 року клопотання відповідача про витребування доказів у позивача задоволено частково та витребувано в Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»: 1)Оригінал кредитного договору № 85038862807 від 21 вересня 2014 року; 2)Графік щомісячних платежів за кредитним договором № 85038862807 від 21 вересня 2014 року; 3)Первинні документи про отримання відповідачем кредитних коштів за кредитним договором № 85038862807 від 21 вересня 2014 року; 4)Письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання, якою банк повідомив відповідача про наявність у неї заборгованості, та докази її направлення; 5)Розрахунок орієнтовної загальної (сукупної) вартості кредиту № 85038862807 від 21 вересня 2014 року; 6)Письмове повідомлення банком відповідача, оформлене перед укладанням кредитного договору, згідно до вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладення кредитного договору; 7)Договір та заяву про відкриття та обслуговування карткового рахунку відповідача щодо виплати кредиторської заборгованості для зарахування коштів. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.99). Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 21 вересня 2014 року відповідач [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON] , та АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є позивач, уклали кредитний договір №85038862807, підписавши пропозицію укласти договори (оферта), відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 19996,78 грн зі сплатою 0,01% річних, 2% комісії за обслуговування кредитної заборгованості на строк 24 місяці, тобто до 22 вересня 2016 року (а.с.6,54,21-23). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана пропозиція укласти договір (оферта) разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею та Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у пропозиції та на умовах кредитування (а.с.6-8). Відповідно до п. 2.1.1. Основних умов кредитування, банк надає позичальнику кредит у сумі кредиту, вказаній в п. 2.2. Пропозиції, на споживчі цілі, визначені у п. 2.1.2. кредитного договору, й в порядку, передбаченому п. 2.2. кредитного договору, а позичальник зобов`язується сплатити банку разову комісію, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом та комісії, використати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору та повертати кредит банку частинами у сумах та терміни, визначені у графіку платежів, але в будь-якому випадку не пізніше останнього дня строку кредиту, зазначеного в п. 2.4. Пропозиції (а.с.8). Згідно п. 2.3.1. та п. 2.3.2. Основних умов кредитування, за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти, розраховані виходячи з процентної ставки, вказаної у п. 2.5. Пропозиції, від неповерненої суми кредиту. При цьому у випадку порушення позичальником зобов`язань з повернення кредиту, передбачених графіком платежів, нарахування та сплата процентів на суму такої простроченої заборгованості за основною сумою кредиту (частиною кредиту, яку не було своєчасно повернуто позичальником) здійснюється за процентною ставкою 0,01% процентів річних. За обслуговування кредиту щомісячно сплачується комісія у розмірі, вказаному в п. 2.8. Пропозиції, від початкової суми кредиту, перерахованої банком за реквізитами підприємства торгівлі згідно з п. 2.2. кредитного договору (база розрахунку комісії). Пунктом 2.5.2. Основних умов кредитування передбачено, що за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів, та/або комісії у терміни, що передбачені графіком платежів та/або іншим чином визначені відповідно до кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Застосування штрафів, передбачених цим пунктом, здійснюється в другий день від дати прострочення, передбаченої графіком платежів. Однак, зазначені умови договору відповідач належним чином не виконала у зв`язку з чим, згідно розрахунку позивача, станом на 23 липня 2019 року має заборгованість перед банком у розмірі 52675,41 грн, яка складається з наступного: - заборгованість за кредитом - 17827,25 грн; - заборгованість за комісією - 5598,10 грн; - заборгованість за процентами - 3,39 грн; - штрафні санкції - 29246,67 грн. 08 листопада 2017 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу (Повідомлення) за вих.710 про наявність заборгованості за вищевказаним кредитним договором та повідомлено, що правонаступником ПАТ "Банк Ренесанс Капітал" є ПАТ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (а.с.9-10). Вирішуючи позовні вимоги судом враховується наступне. За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частиною першою статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За нормами частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року на час розгляду справи позивачем не виконана. Однак судом враховується, що позивачем до позову додані належним чином засвідчені в порядку передбаченому частинами 2,5 ст. 95 ЦПК України письмові докази на підтвердження пред`явлених позовних вимог, а тому справу можливо розглянути на підставі наявних матеріалів справи. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження відповідача з приводу того, що нею не укладався та не підписувався кредитний договір, на підставі якого виникла спірна заборгованість, спростовуються належними та допустимими доказами, доданими позивачем до позову, а доказів, які б їх спростовували, відповідачем суду не надано. Належних та допустимих доказів того, що пропозиції укласти договори (оферта) та Основні умови кредитування відповідач не підписувала останньою суду також не надано. Заперечуючи проти отримання кредитних коштів в АТ «Банк Ренесанас Кредит» відповідач не спростовує надані банком письмові докази і не вказує, які інші договірні відносини існують між сторонами, на виконання яких відповідач підписала спірний правочин та їй могли перераховуватись кошти банку. Таким чином, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач отримав в АТ «Банк Ренесанс Кредит» 19996,78 грн, які зобов`язався повертати частинами зі сплатою визначених договором процентів. Доводи відповідача з приводу того, що відповідно до графіку погашення кредиту банк постійно змінював процентну ставку без її згоди, що є порушенням її прав, судом не враховуються, оскільки з дослідженого в судовому засіданні графіку платежів встановлено, що відповідач була з ним ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с.7). Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, яка нарахована позивачем у розмірі 5598,10 грн, суд керується наступним. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з абзацем 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи, що нарахування процентів від суми кредиту за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, є незаконним та правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 31 жовтня 2018 року в цивільній справі 404/1339/15, в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. За наведених обставин, обґрунтованими є лише позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотками та штрафними санкціями. Відповідач наполягає на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі N 6-160цс14 викладена правова позиція, згідно якої перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Умовами кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, встановлений обов`язок позичальника погашати заборгованість за кредитом шляхом сплати щомісячних внесків у рівних сумах (1066,58 грн), окрім останнього платежу (1066,45 грн), кожен з яких включає плату по кредиту, плату по відсоткам і плату з комісії (а.с.7). Таким чином, початок перебігу строку позовної давності слід обчислювати за кожен щомісячний платіж окремо. Позивач звернувся до суду з позовом в серпні 2019 року, отже трирічний строк позовної давності охоплює період з 22 серпня 2016 року по 22 вересня 2016 року (дата закінчення строку дії договору). Доказів продовження строку дії договору стороною позивача не надано. Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості за щомісячними платежами за період серпень-вересень 2016 року, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами лише за вказаний період. Щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій судом враховується, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і штраф незалежно від періоду його нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У постанові від 06 листопада 2013 року у справі N 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини 2 статті 258 ЦК України, дійшов висновку про те, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Доказів укладання договору про збільшення строку позовної давності, який підлягає застосуванню до вимог про стягнення неустойки позивач до суду також не надав. Оскільки з позовом про стягнення заборгованості, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, штрафні санкції, АТ "ПУМБ" звернувся до суду в серпні 2019 року, тобто поза межами річного строку позовної давності для вимог про стягнення штрафних санкцій, то в цій частині позовних вимог слід також відмовити. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на користь банку заборгованість зі сплати тіла кредиту і заборгованість зі сплати процентів за період з 22 серпня 2016 року по вересень 2016 року (включно) згідно графіку, а саме заборгованість за кредитом у розмірі 1333,13 грн (666,63+666,50) та заборгованість за процентами у сумі 0,02 грн, а всього 1333,15 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 48,62 грн (1921* 1333,15/52675,41).

Outcome: partial