Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

В грудні 2016 року Приватне підприємство «Укрінтерпостача»» звернулося до суду з позовом до [PERSON], Приватного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Агро-Дар-Вознесенськ» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.01.2008 року між ПП «Укрінтерпостача» та [PERSON] у Вознесенському реєстраційному окрузі за № 040801100300 було зареєстровано договір оренди належних останній земельної ділянки загальною площею 4,3954 га, які розташовані в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Строк дії договору - 10 років. Між тим, в період дії даного договору, виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області 13.08.2015 року було зареєстровано договір оренди земельної ділянки, площею 3,6499 га між [PERSON] та ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ». Вказуючи на те, що вищевказаний договір оренди порушує права позивача, як орендаря за первісним договором, а також норми діючого законодавства, останній просив про визнання укладеного між [PERSON] та ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ» договору оренди земельної ділянки недійним. Ухвалою суду від 05.01.2017 року в відкритті провадження в частині позовних вимог ПП «Укрінтерпостача» до ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ» було відмовлено. Ухвалою суду від 02 березня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ». Ухвалою суду від 30 березня 2017 року був прийняти зустрічний позов [PERSON] до Приватного підприємства «Укрінтерпостача», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Агро-Дар-Вознесенськ» про визнання договору припиненим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Разом з тим, уточнила, що об'єктом спірного договору оренди є земельна ділянка 1, площею 3,6499 га (кадастровий номер [NUMBER]), які на даний час перебувають у користуванні ПП «Укрінтерпостача». Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, зазначаючи, що строк дії договору оренди, на якій він був укладений не скінчився, а тому підстав для визнання його таким, що припинив свою дію немає. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказувала на відсутність правових підстав для визнання договору оренди земельних ділянок, який був укладений між [PERSON] та ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ» недійсним, оскільки строк дії попереднього договору оренди, укладеного між сторонами по справі, закінчився 28.10.2016 року, тобто після спливу десяти років, які починають свій відлік з моменту його укладення. При цьому, будь - яких відомостей щодо наявності зареєстрованого речового права на земельні ділянки Державний земельний кадастр не містить. Зустрічний позов підтримала у повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог у судовому засіданні позовні вимоги ПП «Укрінтерпостача» не визнала. Зустрічний позов вважала обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПП «Укрінтерпостача» був укладений договір оренди землі земельної ділянки загальною площею 4,3954 га, строком на десять років. Зазначений договір був зареєстрований у Вознесенському реєстраційному окрузі 09.01.2008 року за № 040801100300. Відповідно до умов даного договору орендар набув право на особисте використання об'єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов'язався щорічно в грудні поточного року сплачувати орендну плату в розмірі 1,5 % від грошової вартості земельної ділянки, а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю. В договорі узгоджені й інші умови. [INFO] [PERSON] померла та спадкоємцем після її смерті, який успадкував належні [PERSON] земельні ділянки площею 4,3954га, став її син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, що було видане 16 квітня 2009 року. Також з матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2015 року між ПП «СП «Агро-Дар-Вознесенськ» та [PERSON] було укладено договір оренди належних останньому земельних ділянок площею 3,6499 га, строком на 20 років, який був зареєстрований 13.08.2015 року в реєстраційній службі Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання спірного договору оренди недійсними, суд виходить з наступного. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі -ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності. За ч.3 ст.72 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України "Про оренду землі" від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України). Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14,18,20 Закону України "Про оренду землі"). Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була власницею земельних ділянок загальною площею 4,3954 га, які мають цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Вознесенською районною державною адміністрацією в Миколаївській області 04 березня 2005 року. 26 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПП «Укрінтерпостача» був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,3954, яка складається з земельної ділянки №1 кадастровий номер [NUMBER], ділянка № 2 - [NUMBER], ділянка №3 - [NUMBER], ділянка №4 - [NUMBER], строком на десять років. На підставі актів прийму-передачі орендодавець передав земельні ділянки площею 4,3954 га у користування орендарю. В судовому засіданні було встановлено, що вказані земельні ділянки перебували в користуванні ПП «Укрінтерпостача» з 2003 року на підставі раніше укладеного договору оренди від 10.10.2003 року. Договір оренди землі зареєстрований 09 січня 2008 року за №040801100300 у Вознесенському реєстраційному округу. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданий 16 квітня 2009 року відповідач [PERSON] успадкував земельну ділянку площею 4,3954 га, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області кадастровий номер ділянка №1 [NUMBER], ділянка № 2 - [NUMBER], ділянка №3 - [NUMBER], ділянка №4 - [NUMBER] та зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.07.2015 року. Відповідно до положень ст.ст. 18,20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відповідно до пунктів 40 договору оренди землі від 26 жовтня 2006 року договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Згідно з положеннями ст.ст. 125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно із ст.6 Закону України "Про оренду землі"(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, ГК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Порядок державної реєстрація права оренди земельної ділянки регулювався на час укладення договору 26 жовтня 2006 року Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року за №174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 р. За №641/7962 (далі - Тимчасовий порядок), та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року №43. Згідно визначеному на той час порядку повноваження щодо реєстрації договорів оренди землі до 01 січня 2011 року покладались на Центр Державного земельного кадастру та його структурні підрозділи. Відповідно до п.1 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Виходячи з положень ст.638 ЦК України, ст. 125,126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. За такого враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з моменту державної реєстрації договору починається відлік 10-ти річного строку договору оренди. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, як зазначалося вище 28.10.2006 року між сторонами по справі письмовій формі був укладений письмовий договір оренди належної відповідачу земельної ділянки, реєстрація якого була здійснена 09.01.2008 року. Сторони погодили строк дії договору 10 років. З урахуванням зазначених норм матеріального права строк дії вищевказаного договору спливає 09.01.2018 року. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-2777цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Таким чином, уклавши в період дії договору оренди від 26 жовтня 2006 року інший договір оренди від 03.08.2015 року, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] порушив права ПП «Укрінтерпостача», отже позовні вимоги ПП «Укрінтерпостача» обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору оренди, що був укладений 26 жовтня 2006 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Укрінтерпостача» припиненим, то в даному випадку суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки строк дії договору закінчується 09.01.2018 року, тоді як відповідно до п. 34 Договору оренди від 26 жовтня 2006 року дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. В силу ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належать до стягнення понесені останнім судові витрати.

Outcome: approved