Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути внесок (вклад), який вона розмістила на депозитний рахунок, згідно договору № 009-13518- 181113 банківського вкладу (депозиту) «Коло Друзів-2013» у доларах США від 18 листопада 2014 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON], 8804,88 дол. США. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», з одного боку, та [PERSON] з іншого боку, було укладено договір № 009-13518-181113 банківського вкладу (депозиту) «Коло Друзів-2013» у доларах США. Згідно умов депозитного договору вона внесла на депозитний рахунок Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 8764,00 доларів США під 9,65 % річних, з датою повернення банківського вкладу - 23 листопада 2014 року. 24.11.2014 року, позивачка звернулася з заявою на адресу Голови Ради Директорів АТ «Дельта банку» Попової О. Ю. з проханням повернути свої заощадження, що зберігаються на депозитних рахунках банку на загальну суму 8804,88 доларів США. Але жодної відповіді на цю заяву так і не надійшло. Однак, до цього часу ані внесених грошових коштів, ані процентів за користування ними, не було отримано. Ухилення відповідача від повернення вкладу є незаконною та безпідставною, оскільки відповідно до вимог статті 1066 ЦК України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпорядження. Він не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Оскільки стороною договору банківського вкладу є фізична особа, то відповідач не міг відмовити у видачі вкладу. Закон (стаття 1074 ЦК України) не допускає обмежень прав клієнта щодо розпорядження такого вкладу. Такі обмеження можливі лише у випадках, передбачених законом і на підставі судового рішення. Такий закон та будь-яке судове рішення станом на день звернення позивача до банку відсутні. Отже, дії Відповідача, направленні на ухилення від повернення вкладу. Позивачка у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просить позов задоволити, зменшила розмір моральної шкоди до 2 000 грн. Представник відповідача на розгляд справи не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Матеріалами справи встановлено, що 18 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір №№ 009-13518- 181113 банківського вкладу (депозиту) «Коло Друзів-2013» у доларах США на суму 8764,00 доларів США під 9,65 % річних, з датою повернення банківського вкладу - 23 листопада 2014 року. Вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок Вкладника, операції за якими можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, відкритий в установі банку. Так, згідно платіжного доручення банком одержані кошти в сумі 8764,00 дол. США від [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 3 ст.5, ч.1 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, захист прав споживачів здійснюють суди. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За змістом ч.1 ст.1, п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ч.3 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" залучення у вклади (депозити) коштів від юридичних та фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів є фінансовою послугою. Правовідносини, що породжуються на підставі договору банківського вкладу виникають на підставі умови, згідно із якою вкладник передає банку вклад, а банк в свою чергу приймає вклад та розміщує його на своїх ресурсах. При цьому, метою вкладу є одержання вкладником прибутку у вигляді процентів від суми вкладу, який використовується банком у процесі своєї господарської діяльності. Тобто, в даних правовідносинах банк, використовуючи свої спроможності у сфері фінансових відносин, надає вкладнику фінансову послугу, результатом якої є прибуток для вкладника та певна вигода для банку. Додатково на споживчий характер таких відносин вказує ст.633 ЦК України, до якої відсилає ст.1058 ЦК України та надані Пленумом Верховного Суду України роз'яснення, що викладені у постанові №5 від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Таким чином, правовідносини банківського вкладу мають споживчий характер, а відтак є предметом регулювання Законом України "Про захист прав споживачів". Частиною 2 ст.1060 ЦК України також передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Слід звернути увагу на те, що відповідно до вимог пункту 3.3 глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Таким чином, зобов'язання Банку за договорами банківських вкладів (депозитів) мають виконуватися Банком належним чином відповідно до умов договорів. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що відсутність зобов'язання про повернення вкладу на запровадження тимчасової адміністрації є безпідставним, оскільки порушення взятих на себе зобов'язань відбулось до прийняття Постанови Правління Національного Банку від 02 березня 2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року №51 " Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", яка запроваджена на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно (а.с.81), натомість строк договору закінчився ще 20.01.2015 року (а.с.3). Таким чином заявлена позивачкою вимога про повернення вкладу відповідала умовам договору і строк виконання обов'язку банку повернути вклад наступили ще до введення тимчасової адміністрації. Крім того, згідно ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Разом з тим посилання представника відповідача на постанову Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», п. 1 якої передбачено зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 тис. грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, є безпідставним, оскільки зазначена і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб, і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим суд вважає, що вклад підлягає стягненню в грошовій одиниці України - гривні, переведення іноземної валюти в гривню здійснюється по курсу, встановленому Національним Банком України, на день ухвалення рішення. Національний банк України встановив на 06.05.2015 року до 14 год. офіційні курси валют на рівні 21,13 гривень за долар США. З огляду на викладе, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму вкладу в розмірі 8804,88 доларів США, що еквівалентно 186 047,11 грн. станом на день ухвалення рішення. Поряд з цим, відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 860,47 гривень.

Outcome: approved