Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача - Державного відкритого акціонерного товариства "Шахтопрохідне управління № 10" дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства "Державна холдингова компанія "Трест Горлівськвуглебуд" на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 26610,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21939,75 грн., зобов'язати відповідача внести зміни до його трудової книжки в частині правового обґрунтування його звільнення "за статтею 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням підприємством трудового законодавства"; стягнути з відповідача на його користь суму вихідної допомоги в розмірі 18429,39 грн. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він був прийнятий на роботу на підприємство відповідача з 14 червня 2012 року на підставі наказу № 111/к від 14.06.2012 року. 28 жовтня 2013 року подав заяву про звільнення за ст. 38 ч. 3 КЗпП у зв'язку з невиплатою йому своєчасно заробітної плати в строки, встановлені ст. 115 КЗпП. Однак наказом № 208/к від 28 жовтня 2013 року був звільнений з підприємства за ст. 38 КЗпП за власним бажанням, що не відповідає його волевиявленню. При звільненні відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП не сплатив йому заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 117 КЗпП відповідач має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача його середньоденний заробіток складає 292,53 грн., а середньомісячний заробіток - 6143,13 грн. Крім того, оскільки він звільнився з підприємства з причини невиплати заробітної плати, тобто у зв'язку з порушенням відповідачем вимог законодавства про працю, відповідач зобов'язаний звільнити його з цих підстав. Тому відповідач також зобов'язаний сплатити йому вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП в розмірі не меншому його тримісячного середнього заробітку, що складає 18429,39 грн. /6143,13 х 3/. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з урахуванням уточнених позовних вимог. Представник відповідача - Державного відкритого акціонерного товариства "Шахтопрохідне управління № 10" дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства "Державна холдингова компанія "Трест Горлівськвуглебуд" за довіреністю Губарєв О.М. у судовому засіданні позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі визнав повністю, в частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку позов визнав частково, виходячи з кількості робочих днів затримки розрахунку, в частині зміни формулювання причини звільнення позивача та стягнення вихідної допомоги просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач до своєї заяви про звільнення у зв"язку з невиконанням підприємством законодавства про працю будь-яких доказів не додав, тому його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП. Суд, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до наступного: У судовому засіданні встановлено, що наказом № 111/к від 14.06.2012 року позивач [PERSON] був прийнятий з 14 червня 2012 року на підприємство відповідача підземним гірничим майстром. 28 жовтня 2012 року позивач звернувся до адміністрації підприємства з заявою, в якій просив звільнити його з 28 жовтня 2013 року за власним бажанням у зв'язку з порушенням КЗпП України (невиплатою заробітної плати в установлений ст. 115 КЗпП України строк). З іншими заявами про звільнення позивач не звертався. Наказом № 208/К від 28.10.2013 року [PERSON] був звільнений з роботи з 28.10.2013 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як вбачається з довідок, наданих відповідачем, на час подання позивачем заяви про звільнення 28.10.2013 року була наявною заборгованість із виплати заробітної плати позивачу з травня 2013 року. Так, станом на 19.11.2013 року згідно довідок відповідача заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з травня 2013 року по жовтень 2013 року включно складала 49393,06 грн., з яких 22085,44 компенсація за невикористану відпустку. Суд вважає, що відповідач, своєчасно не виплачуючи позивачу заробітну плату, порушив вимоги законодавства про працю, зокрема, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, тому позивач мав правові підстави вимагати свого звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України. При цьому суд зауважує, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. Строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП. Тому суд не приймає доводи представника відповідача в частині того, що позивач був зобов"язаний додавати до заяви про звільнення якісь докази. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Отже, формулювання причини звільнення позивача "звільнити за власним бажанням, ст. 38 КЗпП", вказане відповідачем, є неправильним і підлягає зміні на формулювання: "за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України". Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38, 39 цього Кодексу), працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше середнього заробітку за три місяці. Оскільки [PERSON] слід вважати звільненим за ст. 38 ч. 3 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку із невиконанням власником підприємства або уповноваженим ним органом законодавства про працю, він має право на отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки відповідача середньомісячний заробіток позивача склав 6143,13 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 18429,01 грн. (6143,13 х 3). Крім того, статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивача станом на час розгляду справи в суді складає 26610,45 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до довідки відповідача середньоденний заробіток позивача складає 292,53 грн. Враховуючи, що розрахунок при звільненні з позивачем не проведений з вини відповідача, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, виходячи з 73 днів затримки розрахунку, в розмірі 21354,69 грн. (292,53 х 73). Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Також з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 663 грн. 94 коп.

Outcome: partial