Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про захист прав споживачів, в якій вказав, що він як пенсіонер МВС має пільги з оплати комунальних послуг у розмірі 50% від їх вартості, починаючи з 19 грудня 2007 року. Пільговий обсяг споживання природного газу встановлений постановою Кабінету міністрів України № 879 від 01 серпня 1996 року. Після 22 травня 2008 року обсяг пільгового споживання газу для працівників міліції та пенсіонерів МВС не обмежуються нормами, встановленими постановою КМУ від 01 серпня 1996 року. Просив визнати незаконними дії відповідача, які не відповідають вимогам ст.. 22 Закону України «Про міліцію» по нарахуванню 100 % плати за спожитий природний газ відповідно до встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 01 серпня 1996 року «Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги про їх сплаті», зобов»язати ПАТ «Донецькоблгаз» надавати сім»ї [PERSON] 50% знижку плати за користування газом у повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про міліцію». Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 11 березня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про захист прав споживачів відмовлено. Не погодившись з рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати як неправосудне, позовну заяву задовольнити у повному обсязі, оскільки судом не надано належної правової оцінки доказам протиправних дій відповідача. Позивач є пенсіонером МВС України за вислугою років, має право на пільги, передбачені ст.. 22 Закону України «Про міліцію». Конституційним судом України визнано діючою норму ч.4 ст. 22 Закону України «Про міліцію» в редакції від 20 грудня 1990 року. Рішення Конституційного Суду України є обов»язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене Кабінет Міністрів не є законодавчим органом, він не має юридичної сили приймати законодавчі акти, та рішення, які суперечать рішенню Конституційного суду України. В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Донецькоблгаз» Тернюк О.Д. заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити без змін рішення суду. [PERSON] до суду не з»явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Заслухавши доповідача, пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] є абонентом ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» по споживанню природного газу за адресою: [ADDRESS], є пенсіонером МВС України та має пільги по сплаті комунальних послуг за Законом України «Про міліцію» за місцем проживання. Користується пільгою на оплату послуг з газопостачання в розмірі 50% з 19 грудня 2010 року, нарахування оплати за спожитий природний газ за особовим рахунком позивача [PERSON] здійснюється відповідачем з наданням пільги в межах норми споживання, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 01 серпня 1996 року ( 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати і додатково 10,5 кв. метра на сім»ю - 11 куб.метрів природного газу на 1 кв.метр площі на місяць в опалювальний період) 23,6 куб.м особи/місяць (за користування газовою плитою і водонагрівачем), тобто в опалювальний період на 624,7 куб.м, в неопалювальний період 47,2 куб.м. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову, не надано належних доказів, що свідчать про те, що відповідачем не визнається пільга 50% на оплату спожитого газу і неправомірно застосовуються положення постанови Кабінету Міністрів України № 879 від 01 серпня 1996 року, між сторонами існують правовідносини, які урегульовані нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання населенню послуг з газопостачання, Житловим Кодексом України. Згідно із частиною четвертою статті 22 Закону України "Про міліцію" (у редакції від 20 грудня 1990 року) працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом (частина шоста статті 22 Закону України "Про міліцію" у редакції від 20 грудня 1990 року). Пунктом 18 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року №2246 передбачено, що у разі отримання права на пільги з оплати природного або скрапленого газу споживач повинен звернутися до газопостачального підприємства з письмовою заявою та документами, що підтверджують його право на пільги. Норми споживання житлово-комунальних послуг, у межах яких надаються пільги на їх оплату, у тому числі обсяги пільгового споживання електричної енергії, установлені постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1996 року N 879 "Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати" (зі змінами) (далі - Постанова N 879). На підставі підпунктів "а" і "в" підпункту 1 пункту 68 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року N 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон N 107-VI) у статтю 22 Закону України "Про міліцію" внесено зміни: частину четверту доповнено словами "в межах норм, встановлених законодавством", а частину шосту доповнено словами "якщо середньомісячний сукупний доход сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України". Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) ці зміни визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Ухвалюючи це Рішення, Конституційний Суд України, ґрунтуючись на правових позиціях Суду, висловлених ним у Рішенні від 9 липня 2007 року N 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання законів при підготовці, прийнятті та введенні в дію Закону України "Про Державний бюджет України", яким повинні регулюватися лише правовідносини зі встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні відносини, а тому Закон України "Про Державний бюджет України" не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. У зв'язку із цим Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що "зупинення Законом про Державний бюджет України дій інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачених законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України" (абзац другий пункту 5.3 Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя в законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини та громадянина. У разі необхідності зупинення дій законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватись інші закони. Згідно із частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Суд першої інстанції на зазначені положення законів уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини сторін, які виникли з приводу забезпечення державою соціального захисту працівника міліції у вигляді надання йому 50-процентної знижки з оплати за спожитий природний газ регулювалися нормою частини четвертої статті 22 Закону України "Про міліцію" у редакції від 28 грудня 2007 року, яка містить положення про обсяги чи розміри пільгового споживання електричної енергії, тобто застосував до спірних правовідносин норму Закону в редакції, яка визнана неконституційною. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Отже, правовідносини сторін, які виникли з приводу забезпечення державою соціального захисту працівника міліції у вигляді надання йому 50-процентної знижки з оплати за спожитий природний газ регулювалися нормою частини четвертої статті 22 Закону України "Про міліцію" (у редакції від 20 грудня 1990 року), яка не містить положень про обсяги чи розміри пільгового споживання електричної енергії. Разом із тим поряд із нормою частини четвертої статті 22 Закону України "Про міліцію" відповідно до норм статей 4, 5, 10 ЦК України, статей 2, 8 ЦПК України на правовідносини сторін поширювалась дія як статей 8, 46 Конституції України, так і інших актів цивільного законодавства України та міжнародних договорів, застосування яких повинно здійснюватись із дотриманням принципу верховенства права та загальних засад, зокрема засад справедливості, добросовісності й розумності. Так, у статті 46 Конституції України передбачено право громадянина на соціальний захист, якому кореспондується обов'язок держави щодо його фактичного забезпечення, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України. Законодавчим актом, який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, є Закон N 2017-III. Цим Законом визначено, що державні соціальні гарантії - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій та нормативи витрат (фінансування) - показники поточних і капітальних витрат з бюджетів усіх рівнів на забезпечення задоволення потреб на рівні, не нижчому від державних соціальних стандартів і нормативів (стаття 1 Закону N 2017-III). Статтею 9 цього Закону передбачено, зокрема, встановлення державою нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги. Соціальні норми і нормативи - це показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами (абзац п'ятий статті 1 Закону N 2017-III). Згідно зі статтею 5 цього Закону державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України. Закон N 2017-III визначає, що нормативи споживання - це розміри споживання в натуральному виразі за певний проміжок часу (за рік, за місяць, за день) продуктів харчування, непродовольчих товарів поточного споживання та деяких видів послуг (абзац другий частини першої статті 4 Закону N 2017-III). На підставі нормативів споживання визначають нормативи фінансового забезпечення державних соціальних гарантій та здійснюється їх фінансування (стаття 21 Закону N 2017-III, стаття 102 Бюджетного кодексу України, Постанова N 256). Відповідно до статті 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року N 6-рп 2007 у справі про соціальні гарантії). Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період (стаття 96 Конституції України). У Рішенні від 27 листопада 2008 року N 26-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що положення частини третьої статті 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну та видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними. З огляду на зазначене Конституцій Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 визнав принцип збалансованості бюджету як один із визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема, в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік. Пунктом 11 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету. Як убачається, щорічними законами України про Державний бюджет України на 2009, 2010, 2011 роки передбачалося, зокрема, забезпечення пільг на оплату електричної енергії працівникам міліції та ветеранам органів внутрішніх справ за рахунок субвенції (міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції) з державного бюджету місцевим бюджетам; перерахування субвенції з державного бюджету здійснюється в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України за рахунок відповідних надходжень до бюджету. Законами про Державний бюджет України на 2012, 2013 роки передбачено, що норми й положення статті 22 Закону України "Про міліцію" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік. Отже, Верховна Рада України, ухваливши ці закони та визначивши Кабінет Міністрів України державним органом, який повинен забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявних фінансових можливостей бюджету, що за висновком Конституційного Суду України, викладеному в Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011, узгоджується з функціями Уряду, визначеними у статті 116 Конституції України. Таким чином, розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави та повинні надаватися в порядку й розмірах, передбачених відповідними нормативними актами - законами України "Про Державний бюджет" і постановами Кабінету Міністрів України N 256, N 879. На залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави вказав Конституційний Суд України й у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року N 9-рп/2001 та від 8 жовтня 2008 року N 20-рп/2008. Аналогічні положення відображені у статті 22 Загальної декларації прав людини, згідно з якою кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави; а також у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов'язок держав забезпечувати здійснення цих прав у максимальних межах наявних ресурсів (стаття 2). Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 січня 2014 по справі № 6-153цс13, що є обов»язковим для виконання на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України. Отже системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про правомірність дій відповідача, тобто підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: partial