Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним кредитний договір №003-21504-160513 від 16.05.2013 р. В обгрунтування позову зазначив, що 16.05.2013 року ним здійснено пропозицію (оферту) №003-21504-160513 ПАТ "Дельта Банк" на умовах, визначених у вказаній пропозиції, та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ "Дельта Банк", затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20 березня 2013 р. протокол №14 і Тарифу Банку, затверджених в п. 2.6 Частини 2 пропозиції, що є невід'ємною частиною пропозиції, укласти договір на невизначений строк дії, в рамках якого відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки відповідно до п. 2.1 частини 2 пропозиції; оформити платіжну картку платіжної системи, визначеної у п. 2.5 частини 2 пропозиції; встановити ліміт Кредитної лінії на рахунку у сумі та на строк, відповідно до умов визначених у п. 2.3 та 2.4 частини 2 пропозиції. Відповідно до ч. 3 п. 1 заяви в рамках договору, відкрито картковий рахунок, оформлено платіжну картку та встановлено ліміт кредитної лінії. Згідно з ч. 2 заяви картковий рахунок у гривнях [NUMBER] строком на 364 календарні дні з лімітом кредитної лінії 70000,00 грн., картка Visa International/Master card. Вважає, що при укладенні кредитного договору порушені його права, зокрема, як споживача, оскільки працівники банку з умовами кредитування належним чином його не ознайомили, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого йому було вручено кредитний договір, а саме заяву-оферту, яка є нечитабельною із за дрібного шрифту, тощо. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05 липня 2016 року відкрито провадження та призначено судовий розгляд. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08 грудня 2017 року справу прийнято до провадження судді Хайдарової І.О., та призначено судовий розгляд. 30.05.2018 року представником відповідача подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 16.05.2013 року [PERSON] подано до ПАТ "Дельта Банк" заяву №003-21504-160513, відповідно до ч. 2 якої встановлено основні умови договору: рахунок [NUMBER], ліміт кредитної лінії 70000,00 грн., строком дії 364 календарні дні, картка Visa International/Master card. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. В силу ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 3 ст. 207 ЦК України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до п.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків У ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно достатті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, як визначено ст. 629 ЦК України. Згідно ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Судом встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» виконав всі зобов'язання по вищевказаному договору, надавши обумовлені договором грошові кошти позивачу у повному обсязі, проти чого не заперечував у позовній заяві представник позивача. Крім того, згідно довідки від 30.05.2018 року виданої ПАТ "Дельта Банк", заборгованість [PERSON] за кредитним договором №003-21504-160513, станом на 30.05.2018 р. становить 78820,01 грн. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Волевиявлення сторін по справі при укладанні договору було вільним, без примусу, ризики з отриманням кредиту позивачем приймались без всяких умов. Суд вважає безпідставними посилання представника позивача на порушення відповідачами норми Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні та виконанні договору. Так, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю, або виконанням обовязків найманого працівника. Послуга-діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч.1 ст. 11 вищевказаного Закону України між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», абзацем 16 ч.1ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»врегульовується питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, аст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Положення частин 4-11ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору, бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Відповідно дост. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, яка забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями ст. 1056-1 ЦК України, ч. 4ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.2ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом. Не доведено представником позивача та не встановлено судом, що відповідач порушив положення ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.п. 2.4, 2.5, 3.6, Правил надання банками України інформації позивачу по справі як споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності). Кредитний договір підписаний сторонами по справі без зауважень, без застережень. Перед підписанням договору, позивачу по справі була надана банком інформація правового характеру, в тому числі щодо проведення платежів з відсотковою ставкою в річних, про що свідчать підписи позивача. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається нечесною, якщо вводить споживача в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Представником позивача не наведено жодних обставин, стосовно яких позивача введено в оману при укладенні договору, а також стосовно яких його вибір був несвідомим. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. З тексту укладеного оспорюваного договору вбачається, що такі умови договором передбачено, відтак жодних підстав вважати, що при його укладенні позивача введено в оману та приховано інформацію про продукцію (кредит), внаслідок чого його вибір був несвідомим - відсутні. Тобто, всі умови договору сторони погодили, без будь-яких заперечень. При вирішенні спору суд діє відповідно до положень статей 77,81 ЦПК України щодо доведеності обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог, та наданих у підтвердження цьому доказів. Відповідно до п. 14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першустатті 6 цього Законудоповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами що регулювалися Законом України «Про третейські суди»на час укладення кредитного договору. Разом з тим вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу ст.ст.27,215 ЦК Україниє нікчемним. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається в позовній заяві на наявність в кредитному договорі умови про надання позичальником дозволу банку на отримання, обробку, зберігання та конфіденційне використання інформації, що стосується безпосередньо позивальника, та яка стала відомою банку у звязку з діловими стосунками з позичальником. Цей дозвіл розуміється сторонами як надання позичальником згоди банку на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації на нього та відомостей за цим договором до бюро кредитних історій, в тому числі і на передачу одного примірника цього договору третім особам, які здійснюють рефінансування банку, а також на розкриття інформації про позичальника, включаючи таку, яка відноситься до банківської таємниці відповідно до законодавства України будь-яким третім особам, включаючи, але не обмежуючись, відповідно до ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Згідно ст.1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»метою цього Законує врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використанняінформаціїпро виконання особами грошових зобов'язань, функціонування інституцій, пов'язаних з обміном інформацією про грошові зобов'язання та забезпеченням прав та інтересів суб'єктів кредитної історії. Статтею 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено перелік інформації, що міститься в кредитній історії. Оскільки Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»не обмежено коло субєктів ведення кредитних історій, визначення умовою кредитного договору «включаючи, але не обмежуючись» кола осіб, яким може бути наданий обсяг інформації передбаченийст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»суд вважає не є порушенням прав споживача кредитних послуг. Відповідно до п.14 ч.1ст.6 Закону України «Про третейські суди» (частину першустатті 6 цього Законудоповнено пунктом 14 згідно ізЗаконом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору. Разом з тим вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу ст.ст.27,215 ЦК Україниє нікчемним. Виходячи зі змісту положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, суд не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed