Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить: - поновити його на посаді директора державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої інспекції (№37)" - заступника начальника державної установи "Устинівський виправний центр №37" з виробництва; - стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 31.08.2017 року по дату поновлення на роботі; - визнати контракт №48-15 від 01.09.2015 року укладений між ним та Державною пенітенціарною службою України в особі голови Державної пенітенціарної служби України [PERSON] продовженим на новий термін, тобто до 31.08.2018 року. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 01 вересня 2015 року між Державною пенітенціарною службою України в особі голови Державної пенітенціарної служби України [PERSON] та ним було укладено контракт №48-15 за умовами якого його було прийнято (призначено) на посаду Директора Державного підприємства "Підприємство Устинівського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області". За умовами контракту термін його дії визначено в один рік, а за умови, якщо за місяць до закінчення терміну дії контракту одна із сторін не повідомить іншу про намір припинення дії контракту, то контракт продовжується на аналогічний строк. Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 29.08.2017 року №3321/к його звільнено з посади з 31.08.2017 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту. Вважаю, що наказ міністерства постановлений з порушенням норм чинного законодавства, а отже є незаконним. А тому просить поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та визнати контракт продовженим на новий термін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав. Пояснив, що якщо одна із сторін договору має намір припинити дію договору, вона зобовязана письмово повідомити про це іншу сторону не пізніше ніж за один місяць до припинення дії контракту. Відповідно до п.7.4 контракту всі повідомлення повинні бути надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом або вручені особисто стороні контракту. Викладене є підставами для звернення до суду з позовом. Наказу про звільнення позивач не отримував. А тому, вважають, що строк дії контракту продовжений, а відповідач порушив порядок звільнення позивача. Просить поновити позивача на посаді та визнати контракт продовженим на новий строк. Однак, просив залишити позовні вимоги в частині стягнення середньомісячної заробітної плати без розгляду. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що в контракті було передбачено строк його дії. Строк дії контракту було продовжено на один рік. В подальшому за два дні до закінчення строку контракту Міністерством юстиції було видано наказ про звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закічненню строку дії контракту. Позивач посилається на пункти контракту, які передбачають дострокове його припинення на вимогу сторони. А тому Міністерство не зобовязано було повідомляти позивача про припинення дії контракту. Укладаючи контракт позивач був обізнаний про строк його дії, а тому знав про можливе його звільнення по закінченню строку дії контракту. А тому позовні вимоги позивача є безпідставними. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п.2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~ відповідно до положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10, 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~ конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (\~ст.129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд\~не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом,\~тому що\~право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст.\~10,\~11,\~27,\~60 ЦПК України\~розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Статтею 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Відповідно до\~п.18\~постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно з ч.1, 3\~ст.21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 23 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Таким чином, за загальним правилом трудовий договір повинен укладатися на невизначений строк. Характер майбутньої роботи при укладенні строкового трудового договору означає, що робота не може бути постійною, а є такою, що виконується протягом певного строку. Відповідно до\~ст.24 КЗпП України, контракт укладається у письмовій формі і підписується роботодавцем та працівником, якого приймають (наймають) на роботу за контрактом. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найм) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін. Відповідно до\~ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3\~статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою\~статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Згідно ч.ч.3,4 \~ст.65 ГК України\~для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. З огляду на вказані норми законодавства при укладенні контракту саме сторони наділені правом визначати чи не визначати в ньому конкретний строк трудового контракту. Порядок призначення керівників державних підприємств та процедура укладення контракту з ними чітко прописані трудовим законодавством, які повинні бути дотримані роботодавцем та уповноваженим органом управління, а саме: Законом України «Про управління обєктами\~державної власності»,\~постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року № 203\~року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 року №597 «Про типову форму контракту з керівником підприємства, що є у державній власності».\~ Відповідно до п.4 ч.1\~ст.6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності»\~уповноважені органи управління призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Відповідно до п.п.12 п.12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228, державний секретар Мінюсту відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Мінюсту, укладає з ними контракти. Згідно з підпунктом 2.3\~постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року № 203\~року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства. Відповідно до п.18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого Постановою КМ України від 19.03.1993 року № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" за 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк. Підставою припинення трудового договору відповідно до п.2 ч.1\~ст.36 КЗпП України є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом встановлено, що 01 вересня 2015 року між Державною пенітенціарною службою України в особі голови Державної пенітенціарної служби України [PERSON] та позивачем було укладено контракт №48-15 за умовами якого позивача було прийнято (призначено) на посаду Директора Державного підприємства "Підприємств Устинівського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області (№37)", про що також внесено відповідний запис до трудової книжки позивача (а.с.13-16, 17-24). Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №3590/5 від 06.12.2016 року ДП «СГП УДПтС України в Кіровоградській області (№37)» перейменовано в ДП «СГП Державної кримінально-виконавчої служби України (№37)», що підтверджує запис у трудовій книжці позивача (а.с.13-16). Крім того, до трудової книжки позивача під №15 внесено запис про те, що на підставі наказу №333/к від 27.01.2017 року він вважається таким, що з 31.01.2017 року обіймає посаду директора Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№37) заступника начальника державної установи «Устинівський виправний центр (№37) з виробництва (а.с. 13-16, 55). Те, що позивач є керівником Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№37)» підтверджується також випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.48-49). Відповідно до п.1.2, п.2,7 контракту №48-15 від 01.09.2015 року на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником підприємства та Органом управління цього підприємства. Орган управління звільняє керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту. Відповідно до п.5.2 контракту він припиняється: за заявою однієї із сторін; за згодою сторін; у випадках передбачених п.5.3 та п.5.4 контракту; з інших підстав, передбачених законодавством України та контрактом. Відповідно до п.5.3 контракту він може бути розірваний з ініціативи Органу управління з наступних підстав: - у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов' язків, покладених на нього цим контрактом; - у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки та нанесено значні збитки; - у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіку погашення заборгованості з заробітної плати; -у разі неподання на затвердження Органу управління річного фінансового плану підприємства; -у разі несплати реструктурованої податкової заборгованості протягом трьох місяців при наявності вини керівника; -у разі порушення порядку здійснення розрахунків в іноземній валюті; -у разі допущення значного зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості; -у разі коли у трьох звітних кварталах протягом календарного року спостерігається зростання обсягів дебіторської заборгованості підприємства, яке за загальним підсумком зазначених кварталів не супроводжується відповідним зростанням обсягів реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) підприємства; -у разі неподання Органу управління майном квартальної та річної фінансової звітності, а також річного та квартальних звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності; -у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти; -з інших підстав. Відповідно до п.5.4 контракту керівник може за своєю ініціативою розірвати контракт з наступних підстав: -у випадку систематичного невиконання Органом управління своїх обов' язків за контрактом чи прийняття ним рішень, що обмежують чи порушують компетенцію та права Керівника, втручання в його оперативно-розпорядницьку діяльність, яке може призвести або вже призвело до погіршення економічних результатів діяльності підприємства; -у разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню обовязків за контрактом, та з інших поважних причин з правом отримання компенсації за погодженням з Органом управління; -з інших підстав, передбачених законодавством України та цим контрактом. Відповідно до п.7.1, п.7.2, п.7.4 контракту цей контракт діє один рік з 01.09.2015 року до 31.08.2016 року. Якщо одна із Сторін виявить бажання припинити дію цього Контракту, вона зобовязана письмово повідомити про це іншу Сторону не пізніше, ніж за один місяць до дати припинення дії цього Контракту. В протилежному випадку дія цього Контракту продовжується на аналогічний строк. Усі повідомлення за цим Контрактом будуть вважатися зробленими належним чином, у разі якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом, або за допомогою вручення особисто за зазначеними адресами Сторін (а.с.17-24). Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №3328/к від 29.08.2017 року позивача звільнено з посади директора з 31.08.2017 року у звязку із закінченням терміну дії контракту, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с.10, 13-16). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п.13 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.2 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на пiдставi цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами, що строк дії контракту від 01.09.2015 року №48-15, укладеного між позивачем та відповідачем був визначений до 31.08.2016 року. Строк дії контракту був продовжений. Сторони визнають цю обставину, а тому на підставі ч.1\~ст.61 ЦПК України\~вона не підлягає доказуванню. Враховуючи, що укладений з позивачем контракт був продовжений, тому з урахуванням приписів ч.2\~ст. 39-1 КЗпП України, трудовий договір, укладений з позивачем вважається таким, що укладений на невизначений строк. У відповідності до п.7.2 контракту відповідач не повідомляв позивача про припинення дії контракту за один місяць до припинення дії контракту. А тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до\~\~ст.235 КЗпП\~\~України\~у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскільки правові підстави для звільнення позивача відсутні, позивач повинен бути поновлений на роботі. Також, відповідно до п.7.1 контракту якщо одна із Сторін виявить бажання припинити дію цього Контракту, вона зобовязана письмово повідомити про це іншу Сторону не пізніше, ніж за один місяць до дати припинення дії цього Контракту. В протилежному випадку дія цього Контракту продовжується на аналогічний строк. Оскільки відповідач не повідомляв позивача про припинення дії контракту за один місяць до припинення дії контракту, тому вимога позивача про продовження строку на новий термін підлягає задоволенню. Відповідно до вимог \~ст.88 ЦПК України\~ судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved