Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротіс» на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 10 000000 (десять мільйонів) гривень 00 копійок. А також стягнути з відповідача витрати, понесені на сплату судового збору за подання позову у сумі 11350,00 грн. Позов обґрунтований тим, що 06 січня 2020 року між ним та ТОВ «Агротіс» в особі директора Чубенка О.В. було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ТОВ «Агротіс» грошові кошти в розмірі 10000000,00 гривень. Відповідно до п. 2.1 договору, позика надається у строк до 04 січня 2021 року, та згідно п. 4.1 позичальник зобов`язався протягом 10 робочих днів з дня закінчення строку, повернути грошові кошти у сумі 10000000,00 гривень. Починаючи з січня 2021 року він постійно в усній формі вимагав повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання. 01 лютого 2021 року на адресу відповідача було надано претензію про прострочення сплати грошових коштів із пропозицією врегулювати спір у досудовому порядку для недопущення звернення до суду. Проте відповідач борг не провернув, чим не виконав взяті на себе зобов`язання. Таким чином, просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у сумі 10000000,00 гривень. Ухвалою Приазовського районного суду від 12 квітня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] ; витребувано докази у [PERSON] та ТОВ «Агротіс». Ухвалою Приазовського районного суду від 11 травня 2021 року відкладене підготовче судове засідання та повторно витребувано у [PERSON] та ТОВ «Агротіс» докази по справі, зазначені в ухвалі суду від 12 квітня 2021 року. 12 травня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, пояснюючи тим, що основним видом діяльності ТОВ «Агротіс» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, та основним доходом від такої діяльності є збирання вирощених зернових культур. Так, директором ТОВ «Агротіс» [PERSON] укладено договір позики від 06 січня 2020 року з [PERSON] на суму 10000000,00 гривень. Ці кошти позичалися директором для придбання зернової жниварки, про що свідчить рахунок № 11362 від 03 грудня 2020 року ТОВ «ТЕХНІК МАШИНЕС ІНТЕРНЕШЕНЕЛ» на суму 1500947,14 грн.; придбання зернозбирального комбайна, про що свідчить рахунок № [NUMBER] від 07 грудня 2020 року ТОВ «ТЕХНІК МАШИНЕС ІНТЕРНЕШЕНЕЛ» на суму 11817196,46 грн.. Тобто, ТОВ «Агротіс» очікується отримання доходу від збирання зернових культур та в подальшому за рахунок доходу розрахуватися з [PERSON] за договором позики від 06 січня 2020 року. Крім того, на даний час в господарських судах розглядаються справи стосовно земельних ділянок, які перебували в оренді спочатку ТОВ «Агротіс», а потім розпорядженням Приазовської райдержадміністрацієї були передані іншим ТОВ. Всі спори у судових провадженнях зачіпають права ТОВ «Агротіс» в частині використання земельних ділянок для засівання та подальшого збирання зернових культур. А відтак, ТОВ «Агротіс» несе великі збитки через що не може вчасно повернути борг [PERSON] за договором позики від 06 січня 2020 року. 07 червня 2021 року від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Буряка О.Г. надійшло клопотання про витребування доказів. Під час проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 07 червня 2021 року представником відповідача був наданий статут, та представником третьої особи [PERSON] було заявлене клопотання про призначення по справі судово-технічної експертизи. Ухвалою Приазовського районного суду від 07 червня 2021 року закрите підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті. Призначена по справі судово-технічна експертиза, провадження по справі не зупинено. 09 червня 2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Малюка С.В. надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначає, що в умовах договору позики від 06 січня 2020 року не зазначено, для чого директор ТОВ «Агротіс» позичає кошти, та за умовами договору не визначена його пролонгація, а встановлено, що позика надається в строк до 04 січня 2021 року. Щодо судових проваджень у ТОВ «Агротіс», представник зазначає, що під час укладання договору позики відповідач не повідомляв про фінансові труднощі, які виникли через судові провадження в частині неможливості використання земельних ділянок для засівання. Саме в договорі було визначено, що усі спори, що виникають між сторонами вирішуються шляхом переговорів. Позивачем надсилалася відповідачу претензія про повернення грошових коштів, яка була проігнорована відповідачем. Отже, позивач вважає доводи відповідача безпідставними та такими, що не є суттєвими для невиконання вимог договору позики від 06 січня 2020 року. Щодо твердження третьої особи [PERSON] що договір позики від 06 січня 2020 року є недійсним, бо чинним законодавством та статутом ТОВ «Агротіс» визначено, що рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства, зазначає, що позивач під час укладання договору позики від 06 січня 2021 року не мав обов`язку ознайомлюватися з чинним статутом товариства для укладання такого договору. Позивач перевірив через ЄДРЮО,ФОП, що [PERSON] є дійсно директором ТОВ «Агротіс». А підтвердженням отримання коштів ТОВ «Агротіс» є надана особисто директором ТОВ «Агротіс» [PERSON] розписка про отримання коштів. Отже, вважає, що доводи третьої особи [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог про виконання ухвали суду від 07 червня 2021 року про надання документів чи інших доказів, які вказують на джерела отримання доходу в розмірі 10000000,00 грн, зазначає, що [PERSON] перебуває у шлюбі, у власності його дружини є б/в «Прибой» у с. Степанівка Перша, яка у сезон приносить суттєвий дохід подружжю. Окрім того, [PERSON] продав два автомобіля: ВАЗ 21150, 2005 року виписку, у листопаді 2019 року, та «OPEL ASTRA», 2007 року випуску, у грудні 2017 року, а тому у нього наявні грошові кошти, які були надані відповідачу. Під час проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 30 червня 2021 року представник третьої особи [PERSON] - адвокат Буряк О.Г. надав суду пояснення щодо позову, які були надіслані сторонам, в яких зазначено, що не погоджується з позовними вимогами, мотивуючи тим, що позивачем не надано доказів, які підтверджують факт наявності у позивача грошових коштів у розмірі 10000000,00 грн та доказів, які підтверджували факт зарахування цих грошових коштів на банківський рахунок відповідача. Крім того, зазначив, що відповідно до статуту відповідача , рішення про укладення договору позики могло бути прийняте виключно зборами учасників відповідача. [PERSON] як учаснику ТОВ «Агротіс» не було відомо про укладення спірного договору позики, ні про передачу готівки в розмірі 10000000,00 грн. позивачем відповідачу. Таким чином, на його думку, [PERSON] як директор ТОВ «Агротіс» не був наділений достатнім обсягом цивільної дієздатності, який є необхідним для укладення договору. Всі обставини ставлять під сумнів як факт укладання договору так і факт виконання позивачем своїх зобов`язань про передачу коштів та наявності у [PERSON] як директора відповідача необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача. Ухвалою Приазовського районного суду від 30 червня 2021 року зобов`язано відповідача надати оригінали платіжних доручень (платіжне доручення № 1129 від 03 грудня 2020 року на суму 1310340,99 гривень; платіжне доручення № 1131 від 07 грудня 2020 року на суму 12058925,63 гривні), долучених ТОВ «Агротіс» до відзиву на позовну заяву, поданого в справі № 325/369/21. 20 липня 2021 року від представника третьої особи [PERSON] - адвоката Буряка О.Г. до суду надійшли додаткові пояснення по справі, які надіслані учасникам процесу, в яких зазначає, що відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні визначено порядок ведення касових операцій у національній валюті України фізичними особами, та зазначено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі 50000 гривень включно. Платежі на суму, що перевищує 50 000 гривень, проводяться через банки або небанківські установи, які мають ліцензію на відповідну діяльність, шляхом переказу коштів із поточного рахунку або внесення коштів до банку чи небанківської установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Все це свідчить про те, що фізична особа вправі надати юридичній особі як суб`єкту господарювання протягом одного дня готівкою грошові кошти в розмірі, що не перевищує 50000,00 грн., а у випадку перевищення вказаної суми - виключно шляхом переказу грошових коштів із застосуванням банківських рахунків. Проте в матеріалах справи жодних банківських виписок на підтвердження передачі та отримання коштів у розмірі 10000000,00 грн. суду ні позивачем ні відповідачем не надані. Вказане, на думку представника, свідчить про надуманість фактичних обставин та звернення позивача до суду з даною позовною заявою спрямоване не на захист його порушеного права, а фактичне на визнання відповідача банкротом. Також, зазначає, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності у нього грошових коштів, а надані докази свідчать про перебування у власності подружжя автомобілів, які були продані, та про наявність бази відпочинки у дружини позивача. Протокольною ухвалою суду від 08 вересня 2021 року за клопотанням представника відповідача відкладене судове засідання. 24 вересня 2021 року від позивача та відповідача надійшла заява про затвердження мирової угоди та мирова угода. Протокольною ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року оголошено перерву у судовому засіданні. Ухвалою Приазовського районного суду від 04 листопада 2021 року відмовлено у затверджені мирової угоди. Представник позивача - адвокат Малюка В.С. у судовому засіданні та під час розгляду справи пояснювала, що відповідач не повернув позику, в результаті чого [PERSON] терпить збитки, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав викладених у позові, відповіді на відзив. Представник відповідача - адвокат Яценко Д.В. у судовому засіданні та під час розгляду справи просив відмовити у задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Треті особи [PERSON] , [PERSON] і його представник, в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, представник третьої особи [PERSON] - адвокат Буряк О.Г. під час розгляду справи просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності таких коштів та директор ТОВ «Агротіс» Чубенко О.В. не мав відповідний обсяг дієздатності для укладення договору позики від 06 січня 2020 року. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтею 43 ЦПК України серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами. Згідно матеріалів справи, позивач мотивує позов тим, що ним було надано позику ТОВ «Агротіс» в особі директора [PERSON] у розмірі 10000000,00 гривень. На підтвердження чого надав суду Договір позики від 06 січня 2020 року та розписку від 06 січня 2020 року про отримання коштів ТОВ «Агротіс» в особі директора Чубенка Олександра Володимировича за підписом [PERSON] .. Так, договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним договором. Це значить, що він набуває чинності тільки після передачі майна (грошових коштів), всі обов`язки покладені лише на позичальника і у визначених законом випадках договір позики може бути як оплатним так і безоплатним. Предметом договору позики є речі, визначені родовими ознаками, та грошові кошти. Суб`єктами позики є будь-які фізичні та юридичні особи, що мають необхідний обсяг цивільної дієздатності. Боржника за договором позики називають позичальником, а кредитора - позикодавцем. Зі змісту договору позики від 06 січня 2020 року, сторонами договору є фізична особа [PERSON] (позикодавець) та ТОВ «Агротіс» в особі директора Чубенка Олександра Володимировича, що діє на підставі Статуту (позичальник). Предметом договору є грошові кошти у розмірі 10000000 (десять мільйонів) гривень 00 копійок. Пунктом 3.1 Договору, грошові кошти за позикою надаються у готівковій формі. Ухвалами суду було зобов`язано позивача надати суду документи, чи інші докази, які б вказували на джерела отримання ним готівки у розмірі 10 000 000,00 гривень. Так, на виконання ухвал суду позивачем були надані: довідки про продаж двох автомобілів: ВАЗ 21150, 2005 року виписку, у листопаді 2019 року, та «OPEL ASTRA», 2007 року випуску, у грудні 2017 року; та копію договору дарування будівель та споруд бази відпочинку «Прибой», згідно якого 13.07.2018 року дружині позивача були подаровані будівлі та споруди б/в «Прибой» у с. Степанівка Перша. З наданих доказів позивача не можливо визначити дохід, отриманий позивачем після продажу автомобілів та дохід, який приносить родині Буняка б/в «Прибой». А інших доказів на підтвердження наявності готівки на час укладення договору позики позивачем суду не надано. Згідно доказів, наданих відповідачем ТОВ «Агротіс» вбачається, що ТОВ «Агротіс» діє на підставі Статуту, який визначає порядок організації, діяльності та ліквідації товариства. Відповідно до п. 1.3 Статуту, засновниками Товариства та його учасниками є: [PERSON] та [PERSON] - треті особи у справі; до п. 7.1 вищим органом Товариства є загальні Збори Учасників; до п. 7.12 виконавчим органом Товариства є Директор, який має право на вчинення дій, зазначених в п. 7.13. Як зазначає представник відповідача, вони підтверджують факт підписання вказаного договору та отримання коштів від позивача готівкою у сумі 10000000,00 гривень, бо вказані кошти їм були необхідні для придбання сільськогосподарської техніки. На підтвердження вказаного суду буди надані: оригінал розписки про отримання коштів ТОВ «Агротіс» в особі директора Чубенка О.В., що діє на підставі Статуту, в якій зазначено, що розписка надана директором ТОВ «Агротіс» [PERSON] власноручно; платіжні доручення № 11362 від 03 грудня 2020 року на суму 1500947,14 грн. - попередня оплата за зернозбиральний комбайн «LEXION 8700» де платником зазначений ТОВ «Агротіс» отримувачем ТОВ «ТЕХНІК МАШИНЕС ІНТЕРНЕШЕНЕЛ»; та платіжне доручення № 11362 від 07 грудня 2020 року на суму 11817196,46 грн. - попередня оплата за зернозбиральний комбайн «LEXION 8700», де платником зазначений ТОВ «Агротіс» отримувачем ТОВ «ТЕХНІК МАШИНЕС ІНТЕРНЕШЕНЕЛ». Проте, згідно пояснень представника третьої особи [PERSON] , який є засновником та учасником ТОВ «Агротіс», про укладення договору позики [PERSON] не знав, згоди на отримання грошових коштів не давав, в результаті чого у нього виникли сумніви щодо факту укладання договору та отримання коштів. За клопотанням представника третьої особи [PERSON] судом була призначена судово- технічна експертиза, проте вказана експертиза не була проведена та була повернута до суду без виконання. Таким чином, без висновку експерта, суду не можливо підтвердити або спростувати сумніви представника третьої особи щодо дійсності договору позики від 06 січня 2020 року та укладеної відповідної розписки. В поданій суду розписці зазначається про передачу [PERSON] та отримання директором ТОВ «Агротіс» [PERSON] коштів у розмірі 10000000,00 грн.. Згідно до пункту 4 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою НБУ від 29 грудня 2017 р. № 148 (станом на січень 2020 року) (далі - Положення), суб`єкти господарювання, які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов`язаннями, що виникають у господарських відносинах, у безготівковій формі, а також у готівковій формі з дотриманням обмежень та в порядку, установленому законодавством України. Пунктом 5 розділу ІІ Положення, передбачено, що суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку. Відповідно до п. 6 Розділу ІІ Положення, суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: - між собою - у розмірі до 10 тис. грн включно; - з фізичними особами - у розмірі до 50 тис. грн включно. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується. Відповідно до п. 3. 1 Статуту ТОВ «Агротіс», Товариство є юридичною особою, має самостійний баланс, поточні та інші рахунки у банківських установах, печатку, штампи зі своєю назвою та реквізити. Ухвалами суду було зобов`язано відповідача ТОВ «Агротіс» надати документи, що б підтверджували надходження вищевказаних запозичених коштів (касові ордери, виписки з касових документів, банківські виписки щодо їх зарахування на рахунки підприємства, тощо). Проте вказані докази відповідачем суду не надані. Крім того, цим же Положенням визначені і права фізичної особи щодо здійснення розрахунків готівкою. Так, згідно п. 7 Розділу ІІ Положення, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: 1) із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, що перевищує 50 000 гривень, проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством України порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів із поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Проте доказів на підтвердження здійснення розрахунків відповідно до Положення позивачем суду не надані. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 12 ЦПК України. Нормами ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає обставини, зазначені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не доведеними, оскільки позивач не довів належними доказами заявлені вимоги, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Також, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Суд акцентує увагу, що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статтей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Outcome: dismissed