Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач звернувсь до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що 11.04.2017 року помер [PERSON] (дід), який на випадок смерті склав на імя [PERSON] особисте розпорядження (заповіт), яким заповів усе належне йому майно, в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Шендерівка, вул. Чкалова, 7 (далі домоволодіння). Для оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріуса, яка відмовила у видачі нотаріального акту мотивувавши своє рішення відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на вищевказане спадкове майно. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з позовом, яким він просить визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. До суду позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Голова Білянської сільської ради подала до суду заяву про визнання позову, справу просила розглянути у відсутність представника органу місцевого самоврядування. Оскільки учасники справи скористалися правом на розгляд справи у їх відсутність, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 11.04.2017 року помер [PERSON] (а.с. 7), який на випадок своєї смерті склав на імя позивача особисте розпорядження (заповіт), яким заповів усе належне йому майно, в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Шендерівка, вул. Чкалова, 7. Вказаний заповіт не змінено і не скасовано. З матеріалів Спадкової справи №162/2017 слідує, що після смерті [PERSON] спадщину за заповітом в порядку, визначеному ч.1 ст.1269 ЦК України прийняв позивач. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено. Для оформлення спадщини позивач звернувсь до нотаріуса, яка відмовила у видачі нотаріального акту мотивувавши своє рішення відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на вищевказане спадкове майно. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"). Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. З Технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 11-15) слідує, що житловий будинок з господарськими будівлями були збудовані в 1961-1970 роках. На час будівництва будинку діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція від 31.01.1966 року), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З аналізу зазначених нормативних актів слідує, що виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таку правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року в своєму Інформаційному листі "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування". Згідно даних, які вказані в довідці виконавчого комітету Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 21.12.2017 року № 532, житловий будинок № 7 по вул. Чкалова в селі Шендерівка Липовецького району Вінницької області, відповідно до записів в погосподарських книгах належить [PERSON]. За даними КП "ВООБТІ" (а.с. 52), домоволодіння по вул. Чкалова, 7 в с. Шендерівка Липовецького району Вінницької області також рахується за [PERSON]. Враховуючи те, що належність домоволодіння спадкодавцю доведена належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що позов слід задовольнити. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved