Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Представник ПАТ КБ „Приватбанк" звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 10.04.2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кристування кредитом у розмірі 16.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам „Універсальна"" складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, щодо своєчасної сплати кредиту у зв'язку з чим станом на 16.03.2013 року він має заборгованість у розмірі 33803,18 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом; заборгованості по процентам за користування кредитом; заборгованість по комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасне виконання зобов"язань за договором та штраф у вигляді фіксованої частини та процентної складової. В зв'язку з вищевикладеним ПАТ КБ „Приватбанк" просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 33803,18 гривень, а також судові витрати, які були ними понесені у зв'язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 338,03 гривні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснивши, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач з відповідною заявою до банку не звертався. Борг за кредитним договором не сплачений. Крім того, представник позивача пояснив, що на теперішній час Договір діє, а тому зобов'язання має виконуватися належним чином і у відповідності до умов Договору. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував в частині нарахування процентів та штрафу, оскільки ці нарахування суперечать умовам та правилам надання кредиту, які діяли на час підписання договору. Так, згідно його заяви, базова процентна ставка по кредитному ліміту на час підписання договору складає 1,4% на місяць з розрахунку 360 днів на рік. Відповідна процентна складова вказана в умовах та правилах надання кредиту, які діяли у 2006 році до їх змін. Проте, банк долучив до позову умови та правила надання банківських послуг зі змінами, які не існували у 2006 році під час укладання даного договору. Крім того, відповідач надав суду свій контррозрахунок, де було розраховано сума процентів, яка вказана у договорі (16,8%), без штрафних санкцій, а також сума фактичної переплати, сума зменшення % та сума неврахованого залишку на кінець звітного місяцю. Згідно наданого розрахунку, відповідач не заперечував сплатити банку суму 10736,30 гривень. Проти стягнення заборгованості в розмірі 33803.18 гривень, заперечував, оскільки дана сума не обґрунтована та не підтверджена належними доказами. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані у судовому засіданні письмові докази, вважаю, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає задоволенню частково виходячи з наступного: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивач та його представник у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідачів були порушенні його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У судовому засіданні встановлено, що відповідно наданій суду заяві разом з умовами надання кредиту фізичним особам, що складає між відповідачем [PERSON] та банком договір б/н від 10.04.2006 року, відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку „Універсальна" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). Позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту та сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків. Статтями 525 - 527 ЦК України передбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором. Відповідно до ст.ст. 615, 625 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. За ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитними вважаються операції з розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах, на власний ризик. Згідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. За нормами ч. 2 ст. 53 того ж закону, банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку. Таким чином, з добутих судом доказів вбачається, що при укладенні Кредитного договору банк встановив базову процентну ставку по кредитному договору у вигляді 1,4% на місяць, тобто 16.8% річних. Проте у судовому засіданні позивач надав суду розрахунок заборгованості з врахуванням 26.4 % річних, та доводив суду, що вказані в заяві проценти були зазначені помилково. Обґрунтувати нарахування процентів в розмірі 26.4% річних представник позивача не зміг. Не обґрунтованим є доводи представника позивача щодо стягнення суми штрафу, оскільки умовами надання кредитних послуг, які діяли під час підписання кредитного договору, не передбачалось такого нарахування. За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає 10736,30 гривень, які складаються із сума процентів, яка вказана у договорі (16,8%), без штрафних санкцій, а також суми фактичної переплати, суми зменшення % та суми неврахованого залишку на кінець звітного місяцю. Отже висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 229,40 гривень.

Outcome: partial