Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON], у якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2008 року року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого позивач надав боржнику кредит у розмірі 53079 грн строком користування до 23 січня 2015 року зі сплатою 15,48 % річних. Сторони домовились про предметом застави відповідно до вказаного договору, яким визначили автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе кредитних зобов'язань утворилась заборгованість розмір якої станом на 25 вересня 2015 року становить 276720 грн 90 коп., з яких: 55355 грн 10 коп. - заборгованість за кредитом, 36575 грн 90 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 2727 грн 53 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 168647 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 13165 грн 28 коп. - штраф (процентна складова). Вказану суму позивач і просив стягнути з відповідача. Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій і останньою постановою Верховною Суду від 21.11.2018 передана на новий розгляд Мурованокуриловецькому районному суду Вінницької області. Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04.01.2019 вказану цивільну справу було прийнято до розгляду і вирішено її розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] копію ухвали суду від 04.01.2019 отримав 11.01.2019. 28.01.2019 ним було подано відзив на позовну заяву у якій він проти позову заперечив, зазначивши, що в даному випадку банк застосував позасудове звернення стягнення на предмет застави, отримавши 20.02.2010 в рахунок заборгованості автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску. Також ним звернуто увагу про те, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому, на підставі цього, просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 165-170). Позивач копію відзиву відповідача отримав 08.02.2019 (а.с.163-164, 172). Ухвалою суду від 12.03.2019 відповідь на відзив, подану 12.03.2019 представником АТ КБ «ПриватБанк», було залишено без розгляду, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 02.04.2019. В судовому засіданні представник позивача адвокат Рой В.Л. позов підтримав, просив його задоволити. Додатково суду пояснив, що банком не пропущений строк позовної давності, оскільки банк ще у жовтні 2010 року пред'явив позов до відповідача про звернення стягнення на предмет застави. Крім того, до виниклих правовідносин не можуть застосовуватися положення договору про дефолт, оскільки останній не настав, в тому числі у зв'язку із вжиттям відповідачем заходів на погашення заборгованості. Відповідач проти задоволення позову заперечив за обставин, викладених у відзиві, просив відмовити у вимогах, застосувавши до них строк позовної давності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 25 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 53079 грн строком користування до 23 січня 2015 року зі сплатою 15,48% річних (а.с. 7-16). Відповідно до п. 17.9 Договору, предметом застави є автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску. 20 лютого 2010 року вказаний автомобіль [PERSON] було передано кредитному інспектору АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], про що складено акт про передачу заставного майна на відповідальне зберігання (а.с. 74). Згідно з постановою від 27 травня 2010 року порушено кримінальну справу по факту привласнення автомобіля марки CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України. У постанові зазначено, що [PERSON], працюючи кредитним інспектором АТ КБ «ПриватБанк», згідно з актом про передачу заставного майна на відповідальне зберігання привласнив автомобіль марки CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску, не доставивши його на штрафмайданчик Вінницької філії АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 68). Постановою прокурора Мурованокуриловецького району Вінницької області від 15 червня 2010 року [PERSON] визнано потерпілим у цій кримінальній справі. Досудове слідство у справі, згідно листа прокуратури Мурованокуриловецького району № 68-3006вих13 від 13.11.2013 зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України у зв'язку із розшуком обвинуваченого (а.с. 71). У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 25 вересня 2015 року розмір його заборгованості перед банком становить 276720 грн 90 коп., з яких: 55355 грн 10 коп. - заборгованість за кредитом, 36575 грн 90 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 2727 грн 53 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 168647 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 13165 грн 28 коп. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості наданого позивачем (а.с. 4-6) та випискою з рахунку (а.с. 190-192). Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України та укладеним між ними кредитно-заставним договором у їх системному зв'язку. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк. Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема у статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відсутність реального і своєчасного виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем кредитного зобов'язання перед позивачем та існування заявленої останнім заборгованості. Відповідно до ст. 12 кредитно-заставного договору, подією дефолту вважається: затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту; несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми наданого кредиту; відмова позичальника в оформленні (переоформленні) будь-якого з договорів страхування відповідно до вимог статті 3.1.3 Договору; несплата чергових страхових платежів за договорами страхування за умов визначених статтею 3.4.3 Договору; порушення позичальником умов щодо цільового використання будь-якої частини кредиту; з урахуванням умов статті 11 Договору, предмет застави став недоступним для банку внаслідок втрати, знищення (повного або часткового), суттєвого ушкодження, непридатності до експлуатації предмета застави або його недосяжності для банку з будь-якої іншої причини; недотримання позичальником будь-якої заяви чи запевнення, що визначені у статті 10.1 Договору; подання позичальником повідомлення про неспроможність виконати свої зобов'язання за Договором, за відсутності клопотання, поданого згідно зі статтею 6.4.4 договору, або відмови у його задоволенні; інше істотне порушення позичальником умов договору. У разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором. Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі. Судом встановлено, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у нього утворилась заборгованість, тому ним 20.02.2010 передано банку предмет застави - автомобіль CHERY A15 AMULET, 2008 року випуску, про що свідчить відповідний акт про передачу заставного майна на відповідальне зберігання (а.с. 74). У вказаному акті зазначено, що позичальник порушив свої договірні зобов'язання і має прострочену заборгованість. У випадку непогашення наявної простроченої заборгованості та залишку за кредитом в строк до 04.03.2010 Позичальник доручає Приватбанку передати на реалізацію заставне майно за ціною, визначеною належним оцінщиком, а виручені від реалізації засоби за вирахуванням витрат на проведення оцінки майна, направити на погашення заборгованості. Тобто, відповідач порушив умови кредитно-заставного договору і для усунення наслідків порушення, на вимогу представника банку, передав йому предмет застави. А після 04.03.2010 у банку виникло право передати вказане майно для реалізації з метою погашення заборгованості. Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін), до реєстраційного запису Державного реєстру обтяжень рухомого майна 15537298 контрольна сума ДДВ14В36ВО внесено зміни, а саме 15.10.2015 на підставі договору застави автотранспорту № VIW3AK08140111 від 25.01.2008 зареєстровано звернення стягнення (а.с. 187). Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2015, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIW3AK08140111 від 25.01.2008 року станом на 01.10.2012 року в сумі 123040,86 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 52689,25 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 28346,88 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 2107,88 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 33799,67 грн., штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн., штрафу (процентна складова) - 5847,18 грн., звернути стягнення на предмет застави: автомобіль CHERY, модель: А15 AMULET, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий комбі-В, № кузова: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля за початковою ціною - 51500,00 грн., зазначеною в кредитно-заставному договорі № VIW3AK08140111 від 25.01.2008 року, Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по Свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням Публічному акціонерному товариству «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 188-189). Верховний Суд у своїй постанові № 61-5509св18 від 18.07.2018 дотримався позиції, що передача позичальником банку предмета застави, змінює строк виконання зобов'язання і саме з цього часу розпочинається перебіг строку позовної давності, незалежно від встановленого сторонами строку кредитування. При цьому, реалізація або нереалізація банком заставного майна жодного значення не має, що підтверджується іншою постановою Верховного Суду у справі № 61-3946св18 від 06.06.2018. В даному випадку, сторони у кредитно-заставному договорі передбачили дату погашення кредиту до 23.01.2015 (п. 17.1.5 Договору), а також строк договору, визначивши, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 15.1 Договору). Разом з тим, при вирішенні цієї справи, суд підтримує наведені вище позиції Верховного Суду та виходить з того, що поняття "строк договору", "строк виконання зобов'язання" та "термін виконання зобов'язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов'язання" і "термін виконання зобов'язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання (постанова Великої Палати Верховного Суду № 14-10цс18 від 28.03.2018). Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту), то за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). У постанові № 14-10цс18, Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Отже, судом встановлено, що сторони склавши 20.02.2010 акт про передачу заставного майна на відповідальне зберігання (згідно якого у банку з 04.03.2010 виникло право його реалізації) змінили умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, і саме з цього моменту у банку виникло право вимагати стягнення з боржника усієї суми боргу. Тобто, саме з 20.02.2010 у банку припинилося право нараховувати проценти передбачені кредитним договором та розпочався строк позовної давності у спорі про стягнення коштів за ним. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). У частині першій статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з пунктом 17.1.9 кредитно-заставного договору відповідач зобов'язався сплачувати позивачу щомісячні платежі у період з 24 по 28 число кожного місяця. У пункті 14.11 Договору сторони,

Outcome: dismissed