Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Веселокутський психоневрологічний інтернат, який діє від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, посилаючись на те, що [PERSON], [INFO] є інвалідом ІІ групи та їх підопічним з 27.11.1975 року. До Веселокутського психоневрологічного інтернату був направлений відділом соціального забезпечення виконавчого комітету Кіровоградської обласної ради депутатів. [PERSON] є інвалідом дитинства та страждає хронічним психічним захворюванням у формі помірної розумової відсталості і правильного свого прізвища не знає, при виписанні певних документів його прізвище записували по різному - [PERSON], [PERSON]. 22.01.2008 року рішенням Новоукраїнського районного суду його було видано недієздатним, але в рішенні прізвище зазначено як [PERSON], саме так зазначено і в пенсійному посвідченні, а у свідоцтві про народження, яке було відновлено інтернатом, зазначено [PERSON] На даний час Веселокутський психоневрологічний інтернат позбавлено можливості оформити йому паспорт громадянина України, оскільки зазначення прізвища в рішенні суду, пенсійному посвідчення та свідоцтві про народження не збігаються, тому вони змушені були звернутися до суду із заявою. Представник заявника та зацікавленої особи в судове засідання не з"явились. Подали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Представник заявника заяву підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в заяві. За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву слід задовольнити з наступних підстав. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON], являється особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства та підопічним з 27.11.1975 року Веселокутського психоневрологічного інтернату, що підтверджується (а.с. 12-15). До Веселокутського психоневрологічного інтернату був направлений відділом соціального забезпечення виконавчого комітету Кіровоградської обласної ради депутатів (а.с. 11). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про встановлення фактів" роз'яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно змісту п.2 ст.3 ЗУ «Про громадянство України», громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» №1636-12, тобто на 13 листопада 1991 року проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з витягу з будинкової книги (а.с.10,11), [PERSON] станом на 11.08.1975 року проживав за адресою [ADDRESS] а тому, враховуючи повідомлення заявника, який є опікуном [PERSON], що останній проживав на території України в 1991 року, суд дійшов висновку, що ці обставини свідчать про факт його постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі ЗУ «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991року. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991року або 13 листопада 1991 року. ЗУ "Про громадянство" визначено умови прийняття до громадянства України. Так, зокрема громадянство України набувається, якщо особа, яка сама або хоча б один з її батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 ЗУ ;Про правонаступництво України (ст. 8 Закону України «Про громадянство України»). Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст.273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. З огляду на досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає доведеним факт постійного проживання заявника в Україні з 1985 року по теперішній час. Також суд вважає доведеними посилання заявника на помилкове зазначення прізвища [PERSON], якого в офіційних документах зазначали як "[PERSON]", зважаючи на психічний розлад останнього та неможливості його прослідкувати за правильністю написання свого прізвища, а також враховуючи графологічну подібність ручного написання прзвища "Кутінський" та "Купчинський", у зв'язку з чим така помилка могла виникнути внаслідок неуважності службових осіб, які складали офіційні документи. В позасудовому порядку встановити такі факти є неможливим, а тому за таких обставин суд приходить до висновку, що заява пілягає задоволенню.

Outcome: approved