Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Верхньорогачицької районної ради про поновлення права на земельну ділянку яку обґрунтував слідуючим. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , дівоче прізвище [PERSON] . Батьками його матері були [PERSON] (1894 - 1957) та [PERSON] (1895 - 1981), уродженці села Зеленого Великолепетиської волості Мелітопольського повіту Таврійської губернії, на 1930 рік разом з дітьми проживали за адресою [ADDRESS]. На сьогодні - [ADDRESS] . 8 квітня 1930 року на підставі Постанови ЦВК СРСР і РНК СРСР від 1 лютого 1930 року «Про заходи з укріплення соціалістичного переустрію сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» та рішення засідання Зеленівської сільської ради батьки матері позивача були репресовані - розкуркулені та виселені з Мелітопольського округа на спецпоселення до Красноярського краю. Внаслідок репресії сім`я позивача була обмежена, зокрема, у праві проживання у будинку за вказаною адресою та праві на земельну ділянку площею 64 десятини. Позивач вважає, що саме наявність законодавчо визначеного Земельним Кодексом УРСР від 1922 року права на земельну ділянку площею 64 десятини і була приводом здійснення репресії за соціально-класовим мотивом - розкуркулення. У 2009 році усі репресовані члени сім`ї позивача були реабілітовані - довідка про реабілітацію видана ВІТ МВСУ в Херсонській обл. №9/2-К-66 від 01.12.2009 р. Позивач зазначив, що у вказаній довідці та в «Личной карточке» складеній під час розкуркулення 8 квітня 1930 року підтверджується факт права його сім`ї на земельну ділянку площею 64 десятини. 12 лютого 2014 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області прийняла рішення № 2. Вказаним рішенням, зокрема п.1 встановлено факт розкуркулення сім`ї [PERSON] 8 квітня 1930 року та виселення сім`ї з Мелітопольського повіту до Красноярського краю. Пунктом 3 вирішено здійснити виплату грошової компенсації [PERSON] , яка є спадкоємицею першої черги, за конфісковане майно її батька [PERSON]. Пунктом 5 зобов`язано Зеленівську сільську раду повернути у власність [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, цим рішенням було визнано право матері позивача на спадкування майна та порушених репресією прав. Часом відкриття спадщини після смерті реабілітованих встановленому порядку громадян є день прийняття рішення відповідною Комісією з питань, поновлення прав реабілітованих про повернення спадкоємцям першої черги майна реабілітованого. Відповідно, час відкриття спадщини щодо власності та порушених репресією прав реабілітованої сім`ї позивача є 12 лютого 2014 року, дата прийняття комісією з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області рішення № 2, що відбулося вже після 01.01.2004 року. Мати позивача [PERSON] , як спадкоємиця першої черги 12.02.2014 року прийняла спадщину і спадкові права, які були порушені репресією в 1930 році. Після її смерті подальше спадкування власності і права щодо порушених репресією прав, зокрема, на земельну ділянку площею 64 десятини, як спадкоємець першої черги має позивач [PERSON] . Таким чином, у зв`язку з тим, що вказана спадщина відкрилася після 01.01.2004 року, спадкові права реабілітованої сім`ї регулюються ЦК України, у відповідно до якого позивач, як єдиний спадкоємець після його матері має право на спадкування прав, зокрема, порушених репресією, серед яких і право на земельну ділянку площею 64 десятини, що дорівнює 70 гектарів. Тобто мати позивача прийняла спадщину і серед іншого порушене репресією право щодо земельної ділянки площею 64 десяти (70 гектарів), в день 12.02.2014 року. Для позивача спадщина щодо вищевказаного порушеного репресією права на земельну ділянку 64 десятини (70 гектарів) відкрилася [INFO] . Позивач є єдиним спадкоємцем по своїй матері, як взагалі так і за заповітом. Відповідно до нього переходять власність та права, які належали його матері, серед яких і порушене репресією право на земельну ділянку 64 десятини (70 гектарів). З метою поновлення порушеного репресією права на земельну ділянку [PERSON] звернулася до комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області із заявою від 19 лютого 2017 року. У відповідь їй було надіслано рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області № 4 від 2 березня 2017 року. На думку позивача Комісія не розглянула заяву [PERSON] по суті. Позивач посилається на те, що у своїй заяві вона просила поновити право власності на земельну ділянку площею 64 десятини незаконно порушене в наслідок репресії розкуркулювання їхньої сім`ї 8 квітня 1930 року, а не повернути її в натурі. На думку позивача Комісія з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області не розглянула питання поновлення порушеного репресією права на земельну ділянку, а заперечила це право, обгрунтовуючи своє рішення нормативними актами, які ніяким чином не стосуються питання поновлення порушеного репресією права на земельну ділянку. Рішення комісії звучить так: «1. Заяву [PERSON] відхилити. 2. Пункт 6 рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради від 12 лютого 2014 року №2 «Про звернення [PERSON] щодо повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації" залишити без змін». Проте в заві [PERSON] від 19.02.2017 року вона жодним чином не торкалася питання пункут 6 рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради від 12.02.2014 року. Вважає, комісія не вникла в суть справи щодо «поновлення права на земельну ділянку» поданої у її заяві від 19.02.2017 року. Отже, позивач посилається на те що, внаслідок не вирішення заяви його матері по суті, комісією було порушено громадянське право його сім`ї встановлене чинним законодавством України щодо поновлення права на земельну ділянку, що і стало причиною звернення з позовом до суду. Тому, [PERSON] просить суд поновити за ним на підставі ст. 90 ч. 2 ЗК України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», порушене репресією право на земельну ділянку площею 64 десятини (70 гектарів) в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] . 16.04.2019 року по даній справі після виконання вказівки суду про усунення недоліків відповідно до ухвали від 27.03.2019 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.05.2019 року. Ухвалою від 16.05.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 19.06.2019 року. Але ухвалою від 19.06.2019 року слухання справи відкладено до 18.07.2019 року в зв`язку з задоволенням відповідного клопотання представника відповідача. 18.07.2019 року розгляд справи також не відбувся в зв`язку з перебуванням судді у відрядженні - слухання відкладено до 22.08.2019 року. В судове засіданні позивач не з`явився, хоч його було належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання. При подачі позову клопотав про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити. Аналогічні заяви надходили на адресу суду перед кожним судовим засіданням (а.с. 86, 101, 114). Неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просив відмовити. Згідно відзиву на позов, який надійшов до суду 02.05.2019 року сторона відповідача не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, виклала хронологію дій Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради під час розгляду заяв та клопотань [PERSON] , які стосувалися повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації сім`ї [PERSON] , та [PERSON] в тому числі. Наголошено на тому, що позиція Верхньорогачицької районної ради про те, що земельна ділянка у розмірі 64 десятини, яка була націоналізована, поверненню не підлягає - залишається незмінною та доведена до відома сторони позивача рішеннями комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 12.02.2014 року №2 та 02.03.2017 року №4. Також сторона відповідача вважає, що в зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] , яка являлася спадкоємицею першої черги на майно її батька [PERSON] , якого було репресовано а потім реабілітовано, то [PERSON] , який в свою чергу являється спадкоємцев [PERSON] , не являється спадкоємцев першої черги після смерті реабілітованого, що не дає йому право на поновлення прав на земельну ділянку. При цьому сторона відповідача посилається на норми п.3 розділу І Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, згідно якої громадянам, реабілітованим згідно із статтями 1 і 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість. У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги. Тому сторона відповідача вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення йому права на земельну ділянку, не підлягають задоволенню. 10.06.2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив Верхньорогачицької районної ради на позовну заяву про поновлення права власності, в якому позивач наголосив на тій обставині, що у відзиві не наведено жодного законодавчо обгрунтованого аргументу щодо заперечення його позову по суті. Тому позивач вважає, що Відзив відповідача за своєю суттю є безаругментованим та необгрутованим. Вивчивши матеріали даної справи, приймаючи до уваги позиції сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є сином [PERSON] , що підтверджено, свідоцтвом про народження позивача ( а.с. 17). Відповідно архівної довідки від 01.12.2009 року ( а.с. 15) - 8 квітня 1930 року на підставі Постанови ЦВК СРСР і РНК СРСР від 1 лютого 1930 року «Про заходи з укріплення соціалістичного переустрою сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» та рішення засідання Зеленівської сільської ради родина позивача ( [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON] , [PERSON] та мати позивача [PERSON] ) були репресовані - розкуркулені та виселені з Мелітопольського округа на спецпоселення до Красноярського краю. У документальних матеріалах є відомості про те, що [PERSON] мав у власності землі - 64 десятини, при розкуркулюванні відібрано майно та гроші (а.с. 16). На підставі ст.3 Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вищевказані особи - реабілітовані. Відповідно до рішення комісія з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради прийняла рішення від 12 лютого 2014 року № 2 «Про звернення [PERSON] щодо повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації» ( а.с.а.с. 70-71) вирішено: 1. Встановити факт розкуркулення сім`ї [PERSON] 08.04.1930 року та виселення сім`ї з Мелітопольського повіту до Красноярського краю. 2. Підтвердити факт реабілітації [PERSON] . 3. Відповідно до пп.18, 19 постанови Кабінет Міністрів України від 18 лютого 1993 року № 112 «Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам" та до " Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення права реабілітованих" здійснити виплату: - грошової компенсації [PERSON], як спадкоємцеві першої черги за конфісковане майно її батька [PERSON] у розмірі 15 мінімальних заробітних плат; - компенсації за вилучені 08.04.1930 року кошти в сумі 293 рублі 50 копійок під час розкуркулення батька [PERSON] 4. Зобов`язати фінансове управління районної державної адміністрації провести відповідний розрахунок грошової компенсації. 5. Беручи до уваги той факт, що будинок, в якому проживала сім`я [PERSON] до репресії за адресою: [ADDRESS] , не був конфіскований та зберігся до теперішнього часу, на даний момент в ньому ніхто не зареєстрований та не проживає, присадибна ділянка для обслуговування будинку вільна, зобов`язати Зеленівську сільську раду повернути даний будинок у власність [PERSON] .. 6. Згідно з п.11 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, в зв`язку з тим, що на теренах колишнього Радянського Союзу земля була націоналізована (соціалізована), відмовити у поверненні земельної ділянки у розмірі 64 десятини в натурі. На підставі ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» рекомендувати [PERSON] звернутися за видачею посвідчення реабілітованого за місцем проживання заявниці.». Відповідно до рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради № 3 «Про повернення виплати грошової компенсації [PERSON] » від 12 березня 2014 року ( а.с.а.с. 73), було вирішено: 1. Виплатити: 1.1. Грошову компенсацію [PERSON] , як спадкоємцю першої черги, за конфісковане майно її батька [PERSON] у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, що становить 112,5 грн. (сто дванадцять гривен 50 копійок). 1.2. Компенсацію за вилучені 08 квітня 1930 року кошти в сумі 293 рублі 50 копійок під час розкуркулення батька [PERSON] , що становить 1470 грн. (одна тисяча чотириста сімдесят гривень 00 копійок). Загальна сума: 1582,50 грн. (одна тисяча п`ятсот вісімдесят дві гривні 50 копійок) 2. Фінансовому управлінню та головному розпоряднику коштів управлінню праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації провести вказану виплату [PERSON] 3. Зобов`язати [PERSON] відкрити рахунок в Ощадбанку та надати комісії Верхньоргачицької районної ради з питань поновлення прав реабілітованих реквізити рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] для проведення виплати грошової компенсації як спадкоємцю першої черги за реабілітованим батьком [PERSON]. Згідно рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області від 02 березня 2017 року № 4 «Про звернення [PERSON] щодо поновлення права на земельну ділянку» ( а.с.17-18) - заяву [PERSON] відхилено. Пункт 6 рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області від 12.02.2014 року № 2 «Про звернення [PERSON] щодо повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації» - залишено без змін. [PERSON] [INFO] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15.05.2017 року ( а.с. 14). Відповідно заповіту ( а.с.22) - все своє майно [PERSON] заповіла своєму сину [PERSON] , який являється єдиним спадкоємцем після померлої, що також підтверджено свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 14) Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54524861 (а.с. 42). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до Преамбули Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" № 962-XII від 17.04.1991 року із змінами та доповненнями (далі Закон № 962-XII ), цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим. Відповідно до стаття 3 Закону № 962-XII реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Відповідно до статті 4 Закону № 962-XII встановлено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. Визнати недійсними пов`язані з застосуванням репресій рішення про позбавлення державних нагород, учених ступенів, військових, спеціальних і почесних звань, пенсій та інших прав. За бажанням реабілітованого або його родичів у разі смерті реабілітованого повідомлення про реабілітацію має бути безкоштовно опубліковано в пресі чи іншим способом доведено до відома громадськості за місцем роботи або проживання реабілітованого. Відповідно до статті 5 Закону № 962-XII встановлено для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1 цього Закону, грошову компенсацію у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п`яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово. Виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим. Вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Аналогічна правова позиція викладена постановіВерховного Суду від 19 лютого 2019 року по справі №651/497/17(провадження №К/9901/52570/18). Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Так, додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 р. "Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям" передбачено: п. 3, що громадянам, реабілітованим згідно із ст. 1 і ст. 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість (за винятком майна, цивільний обіг якого було заборонено на час піддання репресіям). У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги; п. 10, що Комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. Спадкоємцям реабілітованих повертається майно або відшкодовується його вартість при поданні свідоцтв про право на спадщину; п. 11, що не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів; п. 13, що майно реабілітованим повертають державні органи, підприємства та організації незалежно від форм власності (у тому числі колективні сільськогосподарські підприємства), об`єднання громадян або їхні правонаступники, громадяни чи їхні спадкоємці, яким майно первинно було передано безкоштовно; п. 14, що якщо майно не збереглося, його вартість компенсується тими підприємствами й організаціями, які першими одержали це майно, або їхніми правонаступниками. В інших випадках відшкодування вартості майна провадиться за рахунок коштів місцевого бюджету; п.15, виплата передбаченої цим Положенням грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам провадяться незалежно від часу реабілітації. Указана компенсація виплачується за рахунок коштів місцевого бюджету відповідним фінансовим органом за місцем проживання реабілітованого, а якщо реабілітований громадянин проживає за межами України - фінансовим органом за місцем провадження попереднього слідства; п. 16 згідно з п. 13 і п. 14 цього Положення юридичні та фізичні особи повертають реабілітованим майно або відшкодовують його вартість в установлені комісією строки, але не пізніше одного року після прийняття рішення; п. 18 у разі коли неможливо повернути майно або відшкодувати його вартість у порядку, передбаченому п. 12 і п. 15 цього Положення, реабілітованим на сім`ю виплачується грошова компенсація у розмірі до 15 мінімальних заробітних плат; в п. 29, що рішення комісії з питань виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості можуть бути оскаржені реабілітованими (або їхніми спадкоємцями) та іншими заінтересованими громадянами відповідно до комісії Верховної Ради Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міської комісій. В разі незадоволення прийнятими рішеннями ці громадяни можуть звернутися з розв`язанням спору до суду. Законом не виведено в окрему категорію землю як об`єкт, право власності на який може бути поновлено репресованій особі чи її спадкоємцям. Разом з тим, Законом № 962-XII встановлено, що будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів, поверненню (компенсації) не підлягають. Відповідно п.1 розділу "Про землю" Декрету про землю від 26.10.1917 р. право приватної власності на землю скасовується назавжди; вся земля обертається у всенародне надбання. В Земельному кодексі УРСР, прийнятому 25 жовтня 1922 року, було закріплено націоналізацію землі й скасування приватної власності на неї, заборонено купівлю-продаж та інші угоди, пов`язані з відчуженням землі. Усі громадяни незалежно від статі, віросповідання та національності наділялися правом на одержання землі в користування безоплатно. Кодекс надавав право громадянам обирати будь-яку форму землекористування. У першому кодифікованому земельно-правовому акті України визначалося також поняття і регламентувалося землекористування селянського двору, допускалася "трудова оренда" землі. За Земельним кодексом УРСР 1970 року усі землі проголошувалися власністю народу України, тобто залишалися власністю виключно держави. Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року було визначено, що колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються. Згідно ч.4 ст.78 Земельного кодексу України 2001 року в чинній редакції, особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України) земельні ділянки не повертаються. Оскільки, судом було встановлено, що факт реабілітації родини позивача підтверджено, здійснено виплату грошової компенсації, повернуто житловий будинок, який не був конфіскований і зберігся до цього часу, а також присадибну ділянку 0,25 га в натурі для обслуговування будинку. Тобто поновлені права жертв політичних репресій, в порядку та спосіб, що визначені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" та "Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 року, що й було фактично реалізовано відповідно до п.18 положення - шляхом виплати грошової компенсації, та повернення житлового будинку і присадибної ділянки. Підстав для поновлення права на земельну ділянку площею 64 десятини ( 70 гектарів) не має через пряму заборону закону. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідно до статті 265 ЦПК України рішення суду має містити відомості про розподіл судових витрат. Так, на підставі вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. В даному випадку [PERSON] звернувся з позовом, пов`язаним з поверненням майна громадянам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", звільнений від сплати судового збору за подання позову. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Сторона відповідача не заявлала вимогу про відшкодування понесених нею судових витрат, а отже дане питання розгляду не підлягає. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed