Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 18.07.2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 02.04.2001 року між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 02.04.2001 року та зареєстрованим в реєстрі за №1320. Позивачка вказує, що вона є власником квартири, але позбавлена можливості реалізувати свої права власника, вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, оскільки відповідачка та її малолітня дитина, які є її донькою та онукою, зареєстровані у квартирі за вказаною адресою, хоча фактично в ній не проживають. Тому звернулася до суду з вказаним позовом, яким просить визнати [PERSON] , [INFO] та її малолітню доньку [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.07.2019 року відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін та призначено справу до розгляду на 11.09.2019 року. Крім цього, відповідачці визначено строк до 01.09.2019 року для подання відзиву на позовну заяву або зустрічного позову. Відповідачка про дату, час і місце розгляду справи повідомлена через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України у відповідності до положень ст. 128 ЦПК України. Крім того, до початку судового засідання 05. 09. 2019 року відповідачка [PERSON] подала суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнає, так як дійсно з квітня 2018 року не проживає в квартирі позивачки по [ADDRESS] , разом зі своєю донькою. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в вказує, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, судове засідання просить проводити без його участі. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 06.08.2019 року від представника позивачки [PERSON] надійшло клопотання про визначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та перехід із спрощеного провадження в процедуру загального позовного провадження. Вважає, що справа повинна розглядатися в порядку загального позовного провадження , так як потребує детального розгляду спору по суті та з`ясування всіх необхідних обставин. Також розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження позбавляє її права надати суду повні, об`єктивні, достатні та достовірні докази. Крім того, дана справа стосується вирішення прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яку необхідно зняти з реєстрації. Також вважає, що по даній справі необхідно допитати свідків, в тому числі сторін по справі, вирішити заяви та клопотання про приєднання документальних доказів, витребування документальних доказів та висновків органу опіки та піклування щодо вирішення спору за участю малолітньої дитини. Позивачка також вказує, що дана справа для неї має важливе значення , з метою забезпечення можливості реалізації права позивача на надання відповіді на відзив, а в подальшому подання сторонами пояснень та заперечень, а також з урахуванням складності справи, необхідності витребування значного обсягу доказів , тому розгляд справи повинен проводитися в порядку загального позовного провадження. На підставі вищевикладеного позивачка в своєму клопотанні просить продовжити процесуальний строк для подання клопотання стороною позивача про визначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та перехід зі спрощеного провадження в процедуру загального позовного провадження (заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням), розглянути вказану справу у порядку загального позовного провадження з переходом зі спрощеного провадження в процедуру загального позовного провадження. За наслідками переходу зі спрощеного провадження на загальне позовне провадження замінити проведення судового засідання на підготовче в межах проведення підготовчого провадження з розглядом заяв та клопотань сторін щодо надання та витребування документальних доказів , забезпечення доказів в межах судової справи в порядку цивільного судочинства. Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи, що вказана справа відноситься відповідно до положень ст.19, ст.274 ЦПК України до малозначних справ, її розгляд визначено судом в ухвалі про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням справи до розгляду на 11.09. 2019 року відповідачем відповідно до положень ЦПК України надано заяву, в якій вона позовні вимоги визнає та просить справу розглядати без її участі, тому клопотання позивачки про розгляд справи в порядку загального позовного провадження не обґрунтоване належним чином, суд не знаходить підстав для переходу до розгляду справи з порядку загального позовного провадження . При цьому суд керується положеннями ст.277, ст.278 ЦПК України, на думку суду, справу можливо розглянути за наявними у справі матеріалами. Щодо доводів позивачки про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, то суд не вбачає необхідності в розгляді даної справи в порядку загального позовного провадження та вважає можливим провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами, при цьому суд виходить з того, що надано достатньо матеріалів для вирішення справи по суті, іншого сторони не заявляли, справа відповідно до положень ст.19 ЦПК України визнана судом малозначною. 07.08. 2019 року до суду надійшли клопотання представника позивачки [PERSON] про витребування від органу опіки та піклування щодо підготовки висновків для розв`язання спору по суті заявлених позовних вимог за участю малолітньої дитини в якому вона просить надати органу опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради завдання щодо підготовки відповідного висновку щодо вирішення даної справи, а також клопотання про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але враховуючи, що від відповідачки надійшла заява про визнання позову суд не вбачає необхідності у виклику свідків та витребуванні висновків від органу опіки та піклування. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира належить позивачці на праві приватної власності на підставі договору дарування від 02.04.2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано в реєстрі за №1320 та посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. (а.с.11). Згідно будинкової книги у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] . (а. с. 14-15). Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Так, судом на підставі досліджених доказів встановлено, що власниця квартири за адресою: [ADDRESS] позивачка [PERSON] має певні перешкоди у здійсненні нею права користування належною їй власністю, її право порушено, оскільки реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] за даною адресою тягне додаткові витрати з боку позивачки по сплаті за комунальні послуги та витрати на утримання квартири. При цьому відповідачка не має права власності на вищевказану квартиру, в квартирі не проживає більше року, а саме з квітня 2018 року, про що вказала у своїй заяві, позов визнала повністю. Висновок суду. За наведених обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання [PERSON] , [INFO] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , такими, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Щодо судових витрат. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надає докази, а саме договір про правничу допомогу №45 від 17.07. 2019 року (а. с. 18), акт приймання передачі (звіт) виконаних робіт за договором про правничу допомогу (детальний опис) (а. с. 20-23), розрахункову квитанцію №17-07/2019 від 17.07. 2019 року (а. с. 19), відповідно до яких адвокатом в зв`язку з підготовкою та з розглядом даної справи в суді витрачено всього часу 4 год. 20 хв., а позивачкою сплачено їй за це 1500 грн. Таким чином, враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та час на їх виконання, надання доказів з приводу фактично понесених витрат [PERSON] , суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу 1500 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь [PERSON] понесені судові витрати по справі за професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 768, 40 грн., а всього 2268, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved