Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

11.06.2014 року ПАТ «[PERSON] Аваль» звернувся до суду з позовом, в якому просить: в рахунок погашення боргу за кредитним договором за № 014/02-1/2454-05 від 03.10.2005 р. на суму в розмірі 1 114 303,91 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 351 229,94 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 141 434,40 грн.; суми пені нарахованої за порушення строків повернення кредитної заборгованості в розмірі 599 719,57 грн.; суми штрафів - в розмірі 21 920,00 грн. звернути стягнення на нерухоме майно [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль", в особі Харківської обласної дирекції, а саме на квартиру за № 77 (сімдесят сім), житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 66,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Барабашова,36-А; надати Публічному акціонерному товариству "[PERSON] Аваль", в особі Харківської обласної дирекції право на продаж предмета іпотеки, житлової квартири за № 77 (сімдесят сім) по вул. Барабашова,36-А у м. Харкові, що належить Відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії САС № 899050, виданого виконавчим комітетом Київської районної ради будь-якій особі покупцеві, на умовах та в порядку викладеному в ст. 38 Закону України "Про іпотеку", за ціною встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі продажу; надати Публічному акціонерному товариству «[PERSON] Аваль», в особі Харківської ОД право на проведення усіх дій пов'язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення, отримання оригіналів, копій, дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на житлову квартиру №77, по вул. Барабашова, 36-А в м. Харкові; виселити та зняти з реєстраційного обліку з квартири усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення; стягнути судовий збір у розмірі 3654 грн. В обґрунтування вимог зазначено, що 29.08.2005 р. між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачу надано 48560 доларів США з відсотковою ставкою 12,5% річних строком по 03.10.2015 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між банком та відповідачем укладено іпотечний договір від 03.10.2005 року, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 79,35 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Барабашова,36- А. Вказана квартира належить відповідачу на праві приватної власності. Позичальник свої зобовязання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 20.05.2014 року виникла заборгованість у розмірі 1114303,91 грн. У звязку з цим, банк вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справ у його відсутності, зазначив, що право вибору способу захисту свого порушеного права належить виключно позивачеві, тому рішення Жовтневого районного суду м. Харкова позбавляє [PERSON] звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова станом на 06.10.2015 року не виконано. Відповідач не використовує іпотечне майно для проживання, тому дія мораторію не розповсюджується на спірну квартиру. Більш того, відповідачем не надано доказів для застосування мораторію на стягнення, не спростовано дане твердження. Відповідач не з'явилася, про день та місце слухання справи неодноразово повідомлялась своєчасно та належним чином, причину неявки суду не сповістила. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 03.10.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль») та [PERSON] укладений кредитний договір № 014/02-1/2454-05, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 48560 доларів США з відсотковою ставкою 12,5% річних строком по 03.10.2015 року. Відповідно з п. 1.3 договору, погашення кредиту здійснюється щомісячно згідно графіку. Згідно з п. 5.1 договору, позичальник зобовязується здійснювати платежі щомісячно, до 15 числа кожного місяця, часткове погашення кредиту згідно з п. 1.3 договору. Відповідно до п. 9.1 договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу та штраф у розмірі 20 грн., за кожний день прострочення, у випадку невиконання (належного) виконання останнім зобовязань за кредитним договором. Згідно з п. 6.5 договору, банк має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотки та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд враховує, що позивачем заявлені вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості в національній валюті України (за курсом валют НБУ, що не перевищує курсу валюти Долар США на день ухвалення рішення). Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором у звязку з невиконанням відповідачем кредитних зобовязань станом на 20.05.2014 року наявна загальна заборгованість у сумі 1114303 грн. 91 коп., що включає заборгованість за: тілом кредиту 29\~978,28 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ 100 долар США = 1171,6147 грн. становить 351229 грн. 94 коп., відсотками 12071,75 долар США, що в еквіваленті становить 141434 грн. 40 коп., пеня за порушення строків повернення кредиту 51187,44 доларів США, що в еквіваленті становить 599719 грн. 57 коп.; штрафи - 21920 грн. Як вбачається з довідки розрахунку заборгованості, розмір пені за порушення строків повернення кредиту становить 599 719 грн. 57 коп., штрафи 21 920 грн. В заяві про перегляд заочного рішення відповідачка посилалась на те, що нараховані пеня та штраф значно перевищують завдані збитку кредитору у звязку з неповерненням коштів. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі, яка значно перевищує заборгованість відповідача за кредитом спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Враховуючи, що розмір неустойки (пені та штрафу 621 639 грн. 57 коп.) не є співмірним з сумою за тілом кредиту та відсотками (492\~664 грн. 34 коп.) та перевищує збитки, які завдані позивачу, суд вважає необхідним з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, зменшивши розмір пені (залишивши розмір штрафу) до суми за тілом кредиту та відсотками 470\~744 грн. 34 коп. (351 229,94 + 141 434,40 = 492 664,34; 492 664,34 - 21 920,00 = 470 744,34) На підставі викладеного, звернення стягнення на нерухоме майно підлягатиме в рахунок погашення боргу за кредитним договором за № 014/02-1/2454-05 від 03.10.2005 р. на суму 985\~328 грн. 68 коп., яка складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 351 229,94 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 141 434,40 грн.; суми пені нарахованої за порушення строків повернення кредитної заборгованості в розмірі 470 744,34 грн.; суми штрафів - в розмірі 21 920,00 грн. Згідно з ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні бути виконані належним чином в установлений строк відповідно до умов договору. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 03.10.2005 року в рахунок забезпечення повного виконання зобов'язань за кредитним договором №014/02-1/2454-05 від 03.10.2005 року, між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль») та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №014/02-1/2454/1-05. Відповідно до п.1.1 іпотечного договору, іпотекодавець передає іпотекодержателю майнові права на двохкімнатну квартиру за №17/1 на 17 поверсі, будівельною площею 79,35 кв.м., у будинку, що розташований по вул. Барабашова (роза вул. Блюхера) у м. Харкові, будівництво якої не завершено і яка в майбутньому стане власністю Іпотекодавця до оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності та вищевказану квартиру, яка після оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності продовжує бути забезпеченням виконання зобовязань іпотекодавцем за кредитним договором. Згідно з п. 1.9 договору, після будівництва квартири, а також після оформлення та реєстрації права власності на вказану квартиру, ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов цього договору. Відповідно до свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 19.11.2010 року, видане виконавчим комітетом Київської районної у м. Харкові ради, квартира №77, житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 66,9 кв.м., по вул. Барабашова, 36-А в м. Харкові належить на праві приватної власності [PERSON].(а.с.29) Відповідно до п. 1.3 договору, вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін визначено в сумі 272488 грн. Згідно з п. 3.1 договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем у разі неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором. Відповідно до п. 3.4.2 договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може здійснюватись на підставі рішення суду, шляхом продажу предмету іпотеки іпотеко держателем від свого імені на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку». Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» від 05.06.2003 року, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога від 20.05.2014 року про усунення порушення щодо сплати заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки була направлена на адресу [PERSON] Однак, до теперішнього часу заборгованість не погашена. У звязку з цим, ПАТ «[PERSON] Аваль» набув правових підстав для задоволення своїх вимог за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 7.5.2 іпотечного договору та ч. 6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Також, суд враховує співмірність суми заборгованості за кредитом (у розмірі 985328 грн.) та вартість іпотечного майна (у розмірі 272488 грн.) Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з наданням банку права на проведення усіх дій пов'язаних із реалізацією предмета іпотеки. 25.09.2012 року Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерко товариства «[PERSON] Аваль» заборгованість за кредитним договором від 03.10.2005 року 014/02-1/2454-05 у розмірі 290\~758 грн. 93 коп. (а.с. 65-67) Вказане рішення суду відповідачкою не виконано, заборгованість не погашена. Крім того, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Таким чином, задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. При цьому, суд враховує, що заочне рішення Київського районного суду від 20.11.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки було скасовано та призначено до розгляду в загальному порядку за заявою відповідачки, яка пославшись на Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.09.2012 року не надала суду жодних доказів щодо виконання вказаного рішення суду від 25.09.2012 року. Вимогами ст.ст. 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 27 ЦПК, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, відповідачкою не було надано доказів про погашення кредитної заборгованості. Відповідачка в заяві про перегляд заочного рішення також посилалася на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема про необхідність застосування норм, що регулюють заставу рухомого майна, оскільки предметом іпотеки були майнові права на квартиру. Однак, вказані доводи на увагу не заслуговують виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній саме на час укладання іпотечного договору), предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Згідно з п. 1.2 іпотечного договору від 03.10.2005 року, майнові права іпотекодавця на спірну квартиру, будівництво якої не завершено, підтверджується договором про участь у будівництві від 29.08.2005 року, укладеного між іпотекодавцем та ТОВ «Моноліт будівельний альянс». Таким чином, предметом договору іпотеки була безпосередньо квартира, що знаходилася на стадії будівництва та належала іпотекодавцю на підставі договору на дольову участь в будівництві житла. У звязку з цим, предмет іпотеки за договором від 03.10.2005 року підпадає під визначення предмету іпотеки, встановлене ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно. Також не вбачається підстав для застосування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII. Зокрема, відповідачкою не надано доказів того, що іпотечна квартира є використовується як її місце постійного проживання, що у неї у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Більш того, відповідачка в заяві про перегляд заочного рішення зазначила, що фактично проживає в Києві. Також суд враховує, що адресою місця реєстрації відповідачки ([ADDRESS]) не є адресою іпотечної квартири. Також необхідно зазначити, що установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. З приводу позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Зміст ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заявляючи позовні вимоги про виселення всіх осіб зі зняттям реєстраційного обліку позивач не визначив коло осіб, до яких заявлено позовні вимоги про виселення та зняття з реєстрації. Так, положеннями статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що при зверненні стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок підлягають виселенню мешканці, за винятком наймачів та членів їх сімей. Тобто, без встановлення наявності чи відсутності таких осіб, при задоволенні позовних вимог можуть порушитися їх права. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Не вбачається й підстав для виселення та зняття з реєстрації самої відповідачки, оскільки вона за адресою іпотечного майна не зареєстрована, а зареєстрована за іншою адресою, також відповідачка в іпотечній квартирі не проживає, тобто виселення особи з житла можливо у випадку проживання особи у цьому житлі. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, вимоги про виселення з квартири усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення, задоволенню не підлягають. Оскільки вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про виселення, то вони задоволенню також не підлягають. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп. (а.с.4) Відповідно до вимог п. 39 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Враховуючи, що з відповідача присуджено до стягнення всю суму заборгованості за кредитом, крім зменшеного судом розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 3654 грн. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial