Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач у жовтні 2017 р. звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що будівля [ADDRESS] відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 31.01.2008 р. №87 "Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Святошинському районі міста Києва" є гуртожитком при 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві. Будинок [ADDRESS] , розташований у комплексі державної пожежної рятувальної частини №18 Головного управління ДСНС України у м. Києві, перебуває на балансі Головного управліня і належить йому на праві оперативного управління, що підтверджується довідкою Головного управління ДСНС України у м. Києві від 14.09.2017 р. за №65\\6\\4948. Відповідачу по справі [PERSON] , який проходив службу в Державній пожежній охороні м. Києва, на підставі протоколу від 01.08.2008 р. №7 засідання житлової комісії ГУ МНС України в м. Києві (правонаступник - ГУ ДСНС України в м. Києві) у 2008 році було надано для проживання двухкімнатне жиле приміщення [ADDRESS] та видано ордер [NUMBER]. На основі протоколу засідання комісії з житлово-побутової роботи Головного управління від 24.12.2014 р. №9 в даному житловому приміщенні при 18-ДПРЧ зареєстровано дружину [PERSON] та її дитину [PERSON] . Відповідач [PERSON] звільнений зі служби у 2016 році і на сьогоднішній день не є працівником Головного управління, що підтверджується довідкою Головного управління від 18.09.2017 р. за №402. Відповідачка [PERSON] в трудових відносинах з Головним управлінням не перебувала та не перебуває, що підтверджується довідкою від 18.09.2017 р. за №401 та не відноситься до категорії осіб, які не підлягають виселенню без надання іншого приміщення. Право проживання та користування цим приміщенням інших членів сім"ї є похідним від права наймача. Разом з цим відповідачі фактично не проживають в спірному приміщенні з лютого 2017 року і по теперішній час, про що свідчать акти про непроживання останніх. Позивач вважає, що оскільки з відповідачем припинення трудові стосунки, відповідач тривалий час безперервно не проживає в спірній квартирі, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, службовою квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2017 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Призначено до судового засідання (а.с. 9 том 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року в зв"язку із перехідними положеннями ЦПК України від 15.12.2017 року підготовче засідання було відкладено та надано час відповідачам для надання до суду відзиву на позовну заяву (а.с.62-63 том 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі відносно перетинання державного кордону відповідачами (а.с.66 том 2). 18.06.2018 від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву в якому останній проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що вказані норми закону позивачем не зовсім співвідносяться з позовними вимогами, оскільки останній просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а отже наведення положень закону, що призначення гуртожитків, порядку надання житлових приміщень у них на вселення, ніяким чином не обгрунтовує доводів позивача щодо заявлених вимог. Зі змісту ст. 71 ЖК вбачається, що право на проживання зберігається за громадянами в разі тимчасової відсутності на строк до шести місяців і саме на підставі цієї норми закону позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням. На підтвердження своїх доводів позивач подав до суду акти про відсутність за місцем проживання відповідачів, але відомості зазначені в актах є персональними даними, відповідно до ст. 2 закону України "Про захист персональних даних" згода на збирання та використання яких має бути отримана у встановленому законом порядку, зокрема зі згоди самих відповідачів. Не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конституція України у ст. 32 встановила право кожного громадянина на недоторканність приватного життя, на особу і сімейну таємницю, а також заборонила збирання, зберігання, поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Однією з гарантій здійснення цього права громадян є ст. 182 КК. Дане право може бути обмежене тільки відповідно до закону і на підставі судового рішення. При цьому, представник відповідачів разом з відзивом надає квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, які підтверджують факт постійного проживання в спірному приміщенні та акти про встановлення лічильників (а.с. 70-72, 76-92 том 2). 05.11.2018 року надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій він просить задовольнити вимоги та зазначає, що в матеріалах справи з Державної прикордонної служби України надійшла відповідь на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2017 року про перетин кордону України відповідачами з 2017 року. Таким чином з даної інформації простежується, що відповідачі знаходяться за межами кордону України, а саме в країні Польща. Крім того, в єдиному державному реєстрі судових рішень опубліковано судове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2016 року стосовно відповідачки [PERSON] , в якому зазначено, що відповідачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] тимчасово проживають в м. Кракові, державі Польщі, у зв"язку з трудовими відносинами. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13.04.2017 року по вищезазначеній справі надано дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька у період з 13.04.2017 р. по 30.11.2018 року. Таким чином, на думку позивача, достовірно доведено, що відповідачі не проживають у спірному приміщенні [ADDRESS] , а виїхали за межі країни до Польщі (а.с.96-102 том 2) Ухвалами Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 171-172, 173 том 2). 17.10.2019 року протокольною ухвалою було закінчено підготовче засідання та за згодою сторін перейдено до судового засідання, при цьому заслухано пояснення представника позивача, представника відповідачів та допитано свідків зі сторони позивача, [PERSON] , [PERSON] та оголошено перерву до 04.02.2020 р.(а.с. 237-238 том 2). 04.02.2020 р. судове засідання не відбулося, в зв"язку з неявкою в с\\з сторін та оголошено перерву для виклику учасників судового процесу на 25.02.2020 р. 25.02.2020 р. судове засідання повторно не відбулося, в зв"язку з неявкою в с\\з сторін та оголошено перерву для виклику учасників судового процесу на 03.03.2020р. 03.03.2020 року позивач до суду не з"явився, надіслав до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутність та просив задовольнити позовні вимоги ( а.с.7 том 3). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином (а.с.5,том 3), причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім"ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації надіслав лист про слухання справи у його відсутність та просив ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини (а.с.8, том 3). Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином, а тому суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутніх останніх на підставі наявних даних в матеріалах справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надавши оцінку показам свідків, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві є органом державної влади (а.с.12, том 1). Будівля [ADDRESS] відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.01.2008 р. за № 87 "Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Святошинському районі м. Києва" є гуртожитком при 18-ДПРЧ (колишня 18-ДПЧ) ГУ ДСНС України у м. Києві (а.с. 13-14, том 1). Згідно довідки від 14.09.2017 р. за № 65\\6\\4948 будинок [ADDRESS] , розташований у комплексі державної пожежної рятувальної частини №18 Головного управління ДСНС України у м. Києві, перебуває на балансі Головного управління і належить йому на праві оперативного управління (а.с.15, том 1). Згідно протоколу №7 засідання житлової комісії Головного управління МНС України в м. Києві від 01.08.2008 року та ордеру [NUMBER], [PERSON] надано двокімнатне житлове приміщення [NUMBER] в гуртожитку сімейного типу при 18-ПДПЧ на сім"ю з трьох чоловік, а саме: [PERSON] , його дружину [PERSON] , доньку [PERSON] (а.с.16-17, 18 том 1). Згідно протоколу №9 засідання комісії з житлово-побутової роботи Головного управління ДСНС України у м. Києві від 24.12.2014 року, згідно звернення [PERSON] , щодо внесення змін в облікову справу та надання дозволу на реєстрацію дружини [PERSON] та її дитини [PERSON] за місцем проживання в гуртожитку при 18-ДПРЧ (а.с.19-23, том 1). Відповідно Довідки з місця проживання сім`ї та прописки від 13.09.2017 року в гуртожттку, кім. [NUMBER] , зареєстровані [PERSON] , дружина [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 24 том 1) Відповідач [PERSON] звільнений зі служби 06.01.2016 року і на сьогоднішній день не є працівником Головного управління, що підтверджується довідкою Головного управління від 18.09.2017 р. за №402 (а.с. 26 том 1). Відповідач [PERSON] в трудових відносинах з Головним управлінням не перебувала та не перебуває, що підтверджується довідкою від 18.09.2017 р. за №401 та не відноситься до категорії осіб, які не підлягають виселенню без надання іншого приміщення. (а.с. 25 том 1) В період часу з 01.02.2017 року по 15.09.2017 року, з 01.03.2018 року по 07.10.2018 року позивачем комісійно, проводились перевірки раціонального використання житлових приміщень в гуртожитку, зокрема приміщення 10 та складено відповідні Акти (том 1 а.с. 29-250, том 2 а.с. 1 - 3, а.с. 105 -134 ). Рапортами начальника 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві [PERSON] підтверджено, що в період часу в темну пору доби з 30.01.2018 року по 09.05.2018 року у квартирі [NUMBER] у службовому будинку, вікна зачинені, світло не горить. (а.с. 24-46 том 2) Перевірками було встановлено відсутність відповідачів у спірному жилому приміщенні. Допитані на проханням позивача в якості свідків [PERSON] , начальник 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві та [PERSON] , командир відділення начальник 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, під присягою засвідчили факт тривалого не проживання [PERSON] , [PERSON] та сина [PERSON] у спірному жилому приміщенні. Згідно вимог ст. 127 ЖК України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки, які можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Як встановив суд, гуртожиток, що розташований за адресою: будинок [ADDRESS] , перебуває на балансі позивача і використовується для проживання працівників апарату та підрозділів ГУ ДСНС України у м. Києві і їх сімей. Відповідачі вселилися у гуртожиток у законному порядку на підставі спеціального ордера, виданого згідно рішення адміністрації ГУ МНС України в м. Києві, правонаступником якого є позивач. Згідно ч. 1-3 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав. Як вбачається з листа Державної прикордонної служби Головного центру обробки спеціальної інформації від 14.11.2018 року за № 65789/18 [PERSON] [INFO] перетнула кордон Київ-Перемишль 27.08.2018 року, відомості про повернення на територію України відсутні; [PERSON] [INFO] , перетнув кордон Київ-Перемишль 27.08.2018 року, відомості про повернення на територію України відсутні; [PERSON] , [INFO] кордон Київ-Перемишль 08.11.2018 року, відомості про повернення на територію України відсутні. (а.с. 180 том 2) Судом встановлено, що відповідачі, перебуваючи на реєстраційному обліку у жилому приміщенні (квартирі) [ADDRESS] , безперервно не проживають у ньому понад встановлені законом строки без поважних причин. Вказані обставини підтверджуються сукупністю наданих позивачем і наведених вище доказів, які суд визнає належними і допустимими та покладає в обґрунтування свого рішення. Факт встановлення лічильника холодної води 19.07.2017 року та сплати за житлово-комунальні послуги доводить, що відповідачі не втрачають інтерес до спірного жилого приміщення, проте він не є доказом постійного проживання відповідачів у гуртожитку. Довідка ТОВ «Навігатор - Турз» від 14.06.2018 року надана [PERSON] , підтверджує лише факт працевлаштування [PERSON] з 13.03.2017 року на дату видачі довідки, проте вона не є доказом проживання відповідача у гуртожитку. З даних показника лічильника, споживання електроенергії у спірному приміщенні, вказують, що у період часу з січня 2017 року споживання електроенергії скоротилось до показників приблизно 40 КВТ на місяць, що свідчить лише про експлуатацію побутової техніки, а не проживання та користування жилим приміщенням. Крім того, в підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартирі, матеріали справи містять рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2016 року справа № 759/16001/15-ц у якому встановлено, що [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] тимчасово проживає в м. Краків, держава Польща, у зв`язку з трудовими відносинами. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13.04.2017 року по вищезазначеній справі надано дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька у період з 13.04.2017 р. по 30.11.2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Слід врахувати, що відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в вказаному випадку на її батьків. Згідно з ч. 2-3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд вважає, що визнання [PERSON] таким, що позбавлений права користування житлом, в якому він тривалий час не проживає, не призведе до порушення його прав. Суд враховує, що право користування житловим приміщенням неповнолітньої дитини є похідним від права її батьків. Та обставина, що відповідачі, обравши собі інше місце проживання, залишилися перебувати на реєстраційному обліку у гуртожитку, значення для вирішення цього спору не має, оскільки наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням чи відмови в цьому. Відповідачі відсутні у житловому приміщенні позивача більше шести місяців без поважних причин згаданих у ст.ст. 71, 72 ЖК України. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю. Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду України у постанові по справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 у якій, Верховний Суд вказав, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) 02.12.2010 року, в контексті вищевказаної статті Конвенції визначив поняття «житло», яке не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, тобто існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Пунктом 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Окрім цього, у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Таким чином, визначення, чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить виключно від фактичних обставин, а саме наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем, тобто наявність всіх доказів, що особа використовувала приміщення. У той же час, під час судового розгляду встановлено, що відповідачі з лютого 2017 року по даний час в спірній кімнаті не проживають, а відтак останні є такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Більше того, суд звертає увагу, що незаконне утримання відповідачами вказаної службової кімнати позбавляє можливості державу забезпечити житловою площею інших працівників Головного управління, які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення останніх службовими житловими приміщеннями. З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved