Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернулася Білоцерківська місцева прокуратура Київської області, посилаючись на те, що Ставищенським відділом Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 1 жовтня 2014 року № 6261/15-14 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, яка розташована на території Попружнянської сільської ради Ставищенського району Київської області, орієнтованим розміром 6,0000 га. В подальшому, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-8739/15-14-сг від 28 жовтня 2014 року затверджено документацію із землеустрою та передачу вищевказаної земельної ділянки, кадастровий номер 3224284800:02:004:0165 в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON] на території Попружнянської сільської ради строком на 49 років. На підставі вказаних наказів між Головним управлінням Держземагенства у Київській області в особі начальника відділу Держземагенства у Ставищенському районі [PERSON], як уповноваженої особи, та фізичною особою [PERSON] 4 листопада 2014 року укладено договір оренди даної земельної ділянки. Вважає, що вищевказані накази прийняті всупереч вимогам Закону України „Про фермерське господарство, оскільки [PERSON] із заявами про отримання (придбання) у оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства до Ставищенської районної державної адміністрації та до Попружнянської сільської ради не звертався, державним реєстратором юридичних та фізичних осіб-підприємців Ставищенського РУЮ реєстрація селянських фермерських господарств, засновником яких є [PERSON] упродовж 2013-2016 років не проводилася. Крім того, в поданому [PERSON] клопотанні про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розмір вищевказаної земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку, необхідність отримання такої площі земельної ділянки, не зазначено перспективи діяльності фермерського господарства, а також в останнього відсутня сільськогосподарська техніка та інші засоби для обробітку земель. Також спірна земельна ділянка не складає з іншими земельними ділянками, наданими [PERSON] в оренду, єдиного масиву, не має спільних (сумісних) меж. Зазначені накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, договір оренди землі укладений всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди земельну ділянку з метою ведення фермерського господарства. Прокурор просить суд: визнати недійсними та скасувати накази Головного управління Держземагенства в Київській області від 1 жовтня 2014 року № 6261/15-14 про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, площею 6,0000 га, яка розташована на території Попружнянської сільської ради та від 28 жовтня 2014 року № 10-8739/15-14-сг про затвердження документації із землеустрою та передачі відповідачу в оренду земельної ділянки площею 6,0000 га, кадастровий номер 3224284800:02:004:0165, вартістю 127982,88 гривень, для ведення фермерського господарства на території Попружнянської сільської ради; визнати недійсним договір оренди укладений 4 листопада 2014 року між Головним управлінням Держземагентства в Київській області та [PERSON] про надання в оренду вищезазначеної земельної ділянки та стягнути з відповідача на користь Прокуратури Київської області судовий збір. В судове засідання прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області не прибув, Білоцерківська місцева прокуратура Київської області направила до суду лист, в якому позовні вимоги підтримала, просить справу розглядати без участі представника. Представник відповідача - Головного Управління Держгеокадастру в Київській області в судове засідання повторно не прибув, про розгляд справи належним чином повідомлені, причини неявки представника суду не повідомили. Відповідач [PERSON] в судові засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії наказів Головного управління Держземагенства у Київській області від 1 жовтня 2014 року № 6261/15-14 „Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та від 28 жовтня 2014 року № 10-8739/15 „Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки (а.с. 18-19) [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, яка розташована на території Попружнянської сільської ради, орієнтованим розміром 6,0000 га. та затверджено документацію із землеустрою та передачу вищевказаної земельної ділянки, кадастровий номер 3224284800:02:004:0165 в оренду для ведення фермерського господарства строком на 49 років. 4 листопада 2014 року між Головним управлінням Держземагентства України у Київській області в особі начальника відділу Держземагенства у Ставищенському районі [PERSON], як уповноваженої особи та [PERSON] укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який зареєстрований Реєстраційною службою Ставищенського РУЮ Київської області 7 листопада 2014 року, що підтверджується копіями договору оренди землі від 4 листопада 2014 року (а.с. 14-17) та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 5 серпня 2016 року (а.с.24-26). Відповідно до копії повідомлення відділу Держгеокадастру у Ставищенському районі Київської області від 27 жовтня 2016 року № 10-1024-0.3-811/2-16 (а.с. 23) дана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Попружна на території Попружнянської сільської ради Ставищенського району. З копій довідок Ставищенської РДА від 29 лютого 2016 року за № 06-20/343 (а.с. 22), Ставищенської районної ради від 5 серпня 2016 року № 01-06/252 (а.с. 27) встановлено, що [PERSON] із заявою про надання в оренду вищевказаної земельних ділянки для ведення фермерського господарства до Ставищенської РДА впродовж 2014-2016 років не звертався; рішення сесії Ставищенською районною радою про виділення земельної ділянки та про затвердження технічної документації на земельну ділянку [PERSON] не приймалися. Згідно державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] 21 грудня 2012 року вийшов зі складу засновників селянського фермерського господарства „Проміння, що підтверджується копією повідомлення Ставищенської районної державної адміністрації від 26 вересня 2016 року № 5/2016 (а.с. 21). Відповідно до повідомлення Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 12 травня 2016 року № 05-09/1119 (а.с. 28) за [PERSON] техніка не зареєстрована. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Законом України "Про фермерське господарство" та Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. За ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Проте, спеціальним законом, який визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України є Закон України «Про фермерське господарство». Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» № 973-IV передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Відповідно до ст. 2 даного Закону відносини, пов'язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Як вбачається із змісту ч. ч. 1,2, 7 ст. 7 вищевказаного Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства звертаються до відповідної районної державної адміністрації, а для отримання земельної ділянки із земель комунальної власності до місцевої ради. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства надаються єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що Головним управлінням Держземагентства України у Київській області прийнято накази від 1 жовтня 2014 року № 6261/15-14 „Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та від 28 жовтня 2014 року № 10-8739/15 „Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON] без згоди Ставищенської РДА на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки, всупереч ст. 7 Закону України „Про фермерське господарство. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону № 973-IV умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року, справа № 6-2902цс15, яка, з урахуванням ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для врахування. Проте, згідно частини 7 статті 7 Закону України „Про фермерське господарство (в редакції чинній на час розроблення документації із землеустрою) земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Термін "єдиний земельний масив" введений до законодавства України Законом Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), однак його зміст чітко не визначений. Разом з тим, вказаний Закон передбачає виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) єдиними земельними масивами двох видів. Перший з них являє собою сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів. Другий вид єдиного земельного масиву це одна земельна ділянка, яка передається у спільну власність групі власників земельних часток (паїв). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про ринок земель" земельний масив - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення (сільськогосподарських угідь) придатних для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства та несільськогосподарських угідь, необхідних для їх обслуговування (зокрема, земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами), що мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними обєктами тощо). Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Тобто, наявність рішення відповідного органу виконавчої влади про надання її в оренду чинним законодавством визначається в якості обовязкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки. Отже, правовою підставою для укладення спірних договорів оренди у даній справі є накази Головного управління Держземагентства у Київській області, які також мали б бути прийняті тільки після рішення Ставищенської РДА. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 ст. 203 ЦК України. Однак, при укладанні спірного договору сторонами порушено вимоги ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності Українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно зі ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обовязок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Пункт 4 вказаного рішення Конституційного Суду України передбачає, що інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в її діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваних наказів суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України. Враховуючи те, що відповідно до статті 188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. А згідно із ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Водночас законодавством не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з цивільним позовом, суд вважає, що прокурор обґрунтовано пред'явив цей позов у інтересах держави як позивач. За положеннями ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, ст. ст. 80, 83, 84, 123, 124 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної власності (надання земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок комунальної власності тощо) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Як встановлено вище, [PERSON] в порушення вимог ст. 7 ЗУ "Про фермерське господарство" із заявою про отримання (придбання) у власність або оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства до Ставищенської районної державної адміністрації, 21 грудня 2012 року вийшов зі складу засновників селянського фермерського господарства „Проміння, останній не має можливості займатися фермерським господарством, так, як в нього відсутня сільськогосподарська техніка та інші засоби для обробітку земель, спірна земельна ділянка не складається з іншими земельними ділянками, наданими [PERSON] в оренду, єдиний масив, не мають спільних (сумісних) меж.. За таких обставин, суд дійшов висновку про недотримання вимог ст. ст. 7, 8 Закону № 973-IV "Про фермерське господарство", ст. ст. 116, 123 ЗК України при наданні [PERSON] спірної земельної ділянки без відповідного погодження та дозволу органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування та з формальним підходом до вирішення відповідних заяв (клопотань) [PERSON], а отже вважає, що оспорювані накази ГУ Держземагентства у Київській області від 1 жовтня 2014 року № 6261/15-14 про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та від 28 жовтня 2014 року № 10-8739/15-14-сг про затвердження документації із землеустрою та передачі відповідачу в оренду земельної ділянки на території Попружнянської сільської ради прийняті з грубим порушенням чинного законодавства України і їх слід визнати недійсними та скасувати; вищевказаний оспорюваний договір оренди землі укладений 4 листопада 2014 року між відповідачами слід визнати недійсними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та Головного управління Держгеокадастру в Київській області на користь спеціального фонду Державного бюджету України слід стягнути судовий збір в сумі 1378 грн., з кожного.

Outcome: approved