Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в грудні 2016 року звернулась до суду з позовом у якому просила визнати недійсними п. 9.8. кредитного договору № 055-2008-1802 від 30.05.2008 року та п. 6.3. Додатку №2 до Кредитного договору № 055-2008-1802 від 30.05.2008 року (Графік платежів) та зобов'язати ПАТ "Універсал Банк" зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором № 055-2008-1802 від 30.05.2008 року безпідставно отримані від [PERSON] кошти у виді плати за ініціювання кредиту в розмірі 6162 грн. 04 коп. та комісії за надання кредиту в розмірі 1270 грн. 00 коп., а всього 7432 грн. 04 коп., визнати недійсним договір іпотеки від 30.05.2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Корсак А.Ю., та зареєстрований в реєстрі за №2159, скасувати заборону відчуження нерухомого майна: однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], накладеної приватним нотаріусом КМНО Корсак А.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2160. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.05.2008 року між нею та ПАТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір №055-2008-1802 та підписано додаток №2 до договору про надання споживчого кредиту №055-2008-1802 від 30.05.2008 року (Графіку платежів) який є невід'ємною частиною договору. Зазначає, що сплата позивачем на користь відповідача плати за ініціювання кредиту в розмірі 6162 грн. 00 коп. та комісії за надання кредиту в розмірі 1270 грн. 00 коп., є такими, що суперечать вимогам ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а сума комісій, сплачених позивачем є незаконно отриманими відповідачем. Також, в забезпечення виконання договору споживчого кредиту між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 30.05.2008 року, який на думку позивача має бути визнаний недійсним, оскільки не було надано згоди на його укладення другим із подружжя. Крім того підлягає скасуванню заборона відчуження нерухомого майна. В лютому 2017 року до суду надійшов позов третьої особи із самостійними вимогами, у якому [PERSON] просить визнати недійсним договір іпотеки від 30.05.2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], визнати недійсним розділ 6 (п.6.1, п.6.2, п.6.3, п.6.4) договіру іпотеки від 30.05.2008 року, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку,виключити предмет іпотеки з Державного реєстру іпотек, виключити заборону на відчуження предмету іпотеки з Єдиного державного реєстру заборон. Свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що в січні 2017 року ним було отримано копію ухвали Дарницького районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви [PERSON] про визнання недійсними умов кредитного договору разом з додатками, з якої йому стало відомо про укладення договору іпотеки між [PERSON] та ПАТ "Універсал Банк" від 30.05.2008 року. Та зазначає, що при укладенні договору іпотеки від 30.05.2008 року позивач [PERSON] перебувала з ним у шлюбі, 1/2 частина спірної квартири не була виділена їй у власність на час укладення договору іпотеки та не була зареєстрована як самостійний об'єкт нерухомого майна, та він як інший співвласник майна, яке перебувало у спільній сумісній власності, своєї згоди на передачу майна у іпотеку та включення до договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотеко держателя в позасудовому порядку не надавав. Також зазначає, що у зв'язку з визнанням недійсним договору іпотеки, підлягають задоволенню вимоги щодо виключення предмету іпотеки з Державного реєстру іпотек та заборони на відчуження предмету іпотеки з Єдиного державного реєстру заборон. Відповідачем заперечення проти позову та позову третьої особи із самостійними вимогами із зазначенням доказів що спростовують позовні вимоги не подавались. Вимоги ухвали суду від 30.01.2017 про витребування доказів Відповідачем не виконано. Суд неодноразово розяснював представнику відповідача наслідки невиконання вимог ухвали суду від 30.01.2017 та положення ст. 10 ЦПК України. В судове засідання позивач та третя особа із самостійними вимогами не з'явились, представник позивача та третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позови підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про місце і час розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір № 055-2008-1802. Пунктом 9.8. Кредитного договору встановлено: позичальник в день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 6162,04 грн. Укладенням цього договору позичальник доручає кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої плати з поточного рахунку позичальника, відкритого у кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахування на відповідний рахунок кредитора. 30.05.2008 року сторонами до було підписано Додаток №2 до Договору про надання споживчого кредиту №055-2008-1802 від 30.05.2008 року (Графік платежів) який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до п. 6.3. Додатку №2 до Кредитного договору №055-2008-1802 від 30.05.2008 року (Графіку платежів), 30.05.2008 року з позичальника було стягнуто 1270 грн. 00 коп. комісії за надання кредиту. Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно п.3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., банкам заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, тощо). З огляду на це, встановлені банком в п.9.8. кредитного договору № 055-2008-1802 від 30.05.2008 року, умови, щодо обов'язку сплати позичальником на користь банку плати за ініціювання кредиту в розмірі 6162 грн. 00 коп. та п. 6.3. Додатку №2 до Кредитного договору № 055-2008-1802 від 30.05.2008 року (Графіку платежів) сплати комісії за надання кредиту в розмірі 1270 грн. 00 коп., є такими, що суперечать вимогам ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а сума комісій, сплачених позивачем є незаконно отриманими відповідачем. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 30.05.2008 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Корсак А.Ю. 30.05.2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 2158, що підтверджується витягом № 6012032 з Державного реєстру правочинів від 30.05.2008 року. В цей же день, 30.05.2008 року в забезпечення виконання договору споживчого кредиту між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, та у зв'язку з посвідченням цього договору іпотеки була накладена заборона відчуження предмету іпотеки, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Договір іпотеки від 3005.2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Корсак А.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 2159. Відповідно до свідоцтва про шлюб 01.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділу реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 01.07.2006 року зроблено відповідний актовий запис за №954. Також сімейний стан підтверджується копією паспорта [PERSON] з відміткою про реєстрацію шлюбу. Таким чином судом встановлено, що позивачем [PERSON] було придбано спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Корсак А.Ю. 30.05.2008 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 12.06.2008 року, співвласником якої є третя особа із самостійними вимогами [PERSON] у період перебування у шлюбі із позивачем [PERSON] Відповідно до ст. 578 ЦК України, ч. 3 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012, положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Також судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів надання третьою особою із самостійними вимогами [PERSON] своєї згоди на укладення договору іпотеки, надання згоди на передачу в іпотеку банку вищезазначеної квартири та включення до договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, тобто вказаний договір іпотеки було укладено позивачем [PERSON] без згоди та повідомлення її чоловіка [PERSON] Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Проте, в даному випадку, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] Відповідно до п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції 27.03.2007 року,визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. З матеріалів справи вбачається, що при посвідченні оспорюваних правочинів нотаріусом був отриманий паспорт [PERSON] з відповідними сторінками, які містять інформацію про сімейний стан останньої, а саме про дату укладення шлюбу з [PERSON] - 01.07.2006 року. Також вказані обставини підтверджуються п. 7 договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року. Виходячи із чого та беручи до увагу дату придбання спірної квартири у власність, є очевидною обставина придбання квартири у період перебування у шлюбі із позивачем. Проте, як встановлено судом в ході розгляду справи, дана обставина нотаріусом залишена поза увагою, згоду [PERSON] на укладення [PERSON] договору іпотеки не отримано, що є порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також вимог Закону України "Про іпотеку". Згідно із частиною 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення також має бути надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Прирівнення до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі вимагає під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а у разі звернення стягнення на їх підставі-оскарження такого стягнення в суді. Як встановлено, нотаріусом при посвідченні договору про задоволення вимог ПАТ "Універсал Банк" згоду [PERSON] також отримано не було. Отже, оскільки договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладені позивачем [PERSON] без згоди третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] як співвласника квартири, та відповідач ПАТ "Універсал Банк", як сторона договору іпотеки, знала та за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і [PERSON], яка укладала договір іпотеки, не отримано згоди на це другого з подружжя - [PERSON], щодо майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, вказаний договір іпотеки підлягає визнанню недійсними, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, оскільки внаслідок укладення даних правочинів істотно порушуються права як співвласника. Оскільки про порушення свого права як співвласникаквартири, [PERSON] дізнався у січні 2017 року, та іншого судом не встановлено, суд вважає, що звертаючись із позовом у лютому 2017 року, третьою особою із самостійними позовними вимогами дотримані строки позовної давності. Отже, встановлено, що відповідачем незаконно отримані кошти, сплачені позивачем у вигляді плати за ініціювання кредиту в розмірі 6162 гривень 00 копійок та сплати комісії за надання кредиту в розмірі 1270 гривень 00 копійок, та підлягають зарахуванню в рахунок повернення коштів за кредитним договором № 055-2008-1802 від 30 травня 2008 року. Також підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання недійсними договору іпотеки та розділу 6 договіру іпотеки від 30 травня 2008 року, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, оскільки на момент вчинення спірного договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, докази про те, щооднокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є особистою приватною власністю [PERSON] в матеріалах справи відсутні, а відтак згода [PERSON] на укладення договору іпотеки була обов'язковою, проте така згода відсутня, та позовні вимоги щодо виключення предмету іпотеки з Державного реєстру іпотек та заборони на відчуження предмету іпотеки з Єдиного державного реєстру забороноднокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Зокрема ухвалою суду від 30.01.2017 року відповідача було зобов"язано надати письмові докази у справі, проте на день ухвалення вказаного рішення відповідачем ухвала суду від 30.01.2017 року виконана не була. Наслідки невиконання вказаної ухвали представнику позивача було роз"яснено у судових засіданнях. 21.02.2017 року та 11.05.2017 року. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене та

Outcome: approved