Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним та скасування в Державних реєстрах договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] від 04.09.2008 за реєстровим №1183 та договору, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстрований в реєстрі 25.07.2018 під №1656 . \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те що фізична особа [PERSON] не є банком або іншою фінансовою установою і не може бути іпотекодержателем за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобовязання за кредитним договором.. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України. Крім того, вказує, на те що апеляційним судом Закарпатської області від 23.05.2014 року було затверджено мирову угоду між АБ «[PERSON] Русь» та ним у валюті «Євро», а [PERSON] предявлено до нього вимогу у національній валюті України «гривні». Також при відступленні права вимоги [PERSON] не передано оригіналу державного акту на земельну ділянку. Позивач заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надав. Відповідач (1) у поданому до суду відзиві у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки діючим законодавством не заборонено укладання договору відступлення права вимоги з фізичною особою. Також вказує, що станом на 25.07.2018 року розмір права вимоги до позивача складав 173396,65 гривень. Відступлення права вимоги не є фінансовою послугою. Він як новий кредитор, не укладав з [PERSON] будь-яких кредитних та іпотечних договорів, не надавав йому будь-яких фінансових послуг, а закон не передбачає обовязку наявності у набувача прав ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями. Також вказує на те, що з укладанням договору відступлення права вимоги зобовязання позивача не змінені, оскаржуваний ним договір не порушує його прав, свобод чи законних інтересів. Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання відповідач (2) заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відзив на позовну заяву, не надав. \~ \~ \~ \~Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (1) пояснень щодо вимог за предметом спору не надала. \~ \~ \~ \~Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (2) подала до суду пояснення, на підставі яких в задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки публічні електронні торги (аукціон) відбулися з чітким дотриманням вимог Положення №388, Регламенту роботи електронної торгової системи. Позивачем не зазначено жодного порушення норм, що свідчить про недоведеність позовних вимог. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 26 березня 2019 року в прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом було відмовлено. \~ \~ \~ \~На підставі ухвали суду від 26 березня 2019 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фонд гарантування вкладів юридичних осіб. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 5 квітня 2019 року в задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про проведення судового засідання в режимі відео конференції відмовлено. \~ \~ \~ \~Д дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. 2. \~ \~ \~ \~В контексті хронології існуванням спірних правовідносин повязаних із предметом спору суд наводить наступні обставини справи. Так, 4 вересня 2008 року між акціонерним банком «[PERSON] Русь» (далі [PERSON]) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 197-03-08-2 (надалі Кредитний договір, а.с. 10-13), на підставі якого [PERSON] надав Позичальнику споживчий кредит у сумі 26000,00 Євро на строк до 5 вересня 2011 року в обмін на зобовязання Позичальника повернути зазначену суму коштів та сплатити проценти за користування ними (п.п. 2.2, 2.3 Кредитного договору, а.с. 11). З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 4 вересня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений Договір іпотеки 16/І (надалі Іпотечний договір, а.с. 28-32), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер: 2110100000:42:001:0220 за адресою: м. Ужгород, вул. Верховинська, поз. 97. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року (а.с. 17-20) визнано мирову угоду, укладену між ПАТ «[PERSON] Русь» та [PERSON], а також [PERSON], в якій було визначено, що заборгованість по кредиту в сумі 12796 євро 84 євроценти відповідачі зобовязані погашати за визначеним графіком до 10.10.2016 року. Разом з тим, 04.06.2018 були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-13-000012-а (номер лоту F29GL21052) (а.с. 64). До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2, укладеним із фізичною особою (забезпечення: земельна ділянка площею 0,07 га за адресою: Закарпатська область, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд). Переможцем визначено [PERSON]. За результатами відкритих торгів (аукціону) 25 липня 2018 року між ПАТ «[PERSON] Русь», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію та [PERSON], як новим кредитором, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № UA-EA-2018-04-13-000012-а/42, відповідно до умов якого, [PERSON] відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника, зазначеного у Додатку № 1 до цього договору (боржник).Новий кредитор у день укладення договору, відповідно до пункту 2.2 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних у додатку № 1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов'язань за основним договором. Згідно з Додатком №1 право вимоги відступлено за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2, розмір прав вимоги 173398,65 гривень (а.с. 68). Крім того, 25 липня 2018 року між відповідачами (1) та (2) укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/І, згідно з яким первісний іпотекодержатель ([PERSON]) відступає новому іпотекодержателю ([PERSON]П.) права вимоги за договором іпотеки, укладеним між Первісни іпотеко держателем та [PERSON]. Відповідачами (1) та (2) укладений та підписаний акт прийому-передачі від 25 липня 2018 року (а.с. 70). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ \~ \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту субєктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним та скасувати в Державних реєстрах договорів про відступлення прав вимоги за договором іпотеки 16/1. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення правомірності укладання договору відступлення прав вимоги. Так, судом встановлено, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 липня 2015 року № 138 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ». Процедура ліквідації банку триває. \~ \~ \~ \~Повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються нормами спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, відповідно до частини 6 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів), що ліквідується, може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Отже, на виконання приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-13-000012-а (номер лоту F29GL21052). Після проведення аукціону та визначення його переможця було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та в подальшому укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/І, який оспорюється позивачем. За\~статтею 16 Цивільного кодексу України\~визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені\~статтею 215 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою\~статті 215 Цивільного кодексу України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 Цивільного кодексу України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин\~Цивільний кодекс України\~ імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за\~статтею 204 Цивільного кодексу України\~вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно із частиною першою\~статті 24 Закону України «Про іпотеку»\~відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. У якості правової підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1 та кредитним договором [PERSON] посилається на те, що укладання таких договорів на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512, статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки кредитором може бути тільки банк або інша фінансова установа. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 Цивільного кодексу України\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~статтею 516 Цивільного кодексу України\~заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до\~статті 517 Цивільного кодексу України\~первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Таким чином, відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим від договору відступлення права вимоги слід відрізняти договір факторингу. Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 Цивільного кодексу України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 Цивільного кодексу України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. З урахуванням наведеного, спірний договір від 25 липня 2018 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також спірний договір від 25 липня 2018 року не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". За таких обставин, [PERSON], як фізична особа, мав право брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2 та бути стороною в договорі про відступлення права вимоги. При цьому укладенні спірні договори про відступлення права вимоги від 25 липня 2018 року відповідають вимогам статей\~512,\~513,\~514 Цивільного кодексу України\~та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені статями \~203,\~215 Цивільного кодексу України, для визнання їх недійсними, а позовні вимоги [PERSON] І А. є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв'язку з укладенням вищезгаданого договору, що є його процесуальним обовязком. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed