Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, визнання дій неправомірними, стягнення суми, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги збільшив, збільшені підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 1.08.2012 року він був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ за сумісництвом. 8.08.2013 року виконуючим обов'язки генерального директора МТСБУ [PERSON] йому були зроблені зауваження по виконанню обов'язків та відсторонено від роботи. На доповідну службову записку від 12.08.2013 року, в якій позивач намагався роз'яснити ситуацію та призначити службове розслідування, відповіді не отримав. Разом з тим, [PERSON] став здійснювати на нього заходи психологічного впливу та покладати обов'язки працівників іншого підрозділу МТСБУ, а саме: реєструвати заяви та повідомлення постраждалих у ДТП громадян, що не відноситься до посадових обов'язків заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ, вимагав написати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Під постійним психологічним тиском [PERSON] позивач був змушений написати заяву про звільнення за власним бажанням, що не відповідало волі та планам останнього. Таким чином, вважає такі дії [PERSON] є незаконними і просить визнати їх такими у судовому порядку, а наказ про звільнення - скасувати, поскільки він написаний на підставі заяви, яка не відповідає його волі, разом з наказом про внесення до нього змін. Також просить стягнути з [PERSON] на його користь 1 000 000 грн. моральної шкоди, що полягала у постійному тиску та приниженні позивача та 417 грн. 31 коп. з відповідача МТСБУ в якості компенсації за кожний день вимушеного прогулу, починаючи з 4.10.2013 року. Строк позовної давності звернення до суду він не порушував, поскільки копії наказу про своє звільнення та належним чином оформлену трудову книжку не отримував. Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України Левадна Л.В. в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що позивач [PERSON] 1.08.2012 року дійсно був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ за сумісництвом на підставі наказу №80-о від 1.08.2012 року. На постійне місце роботи позивач в МТСБУ не приймався. 1.10.2013 року на ім'я в.о. генерального директора [PERSON] надійшла заява від [PERSON] про звільнення останнього із займаної посади за власним бажанням з 3.10.2013 року. 3.10.2013 року позивач отримав всі підписи погодження на звільнення у обхідному листі від посадових осіб МТСБУ і ознайомився з наказом про своє звільнення від 1.10.2013 року, поставивши свій підпис. 9.10.2013 року на адресу МТСБУ надійшла заява від позивача, що з 2.10.2013 року він знаходиться на лікарняному та просить відкликати свою заяву про звільнення від 1.10.2013 року. 14.10.2013 року на адресу МТСБУ надійшла заява від позивача про його звільнення з посади вже з 10.10.2013 року з наданням листка про тимчасову непрацездатність та проханням про його оплату. 15.10.2013 року згідно наказу МТСБУ №82-о від 15.10.2013 року були внесені зміни до наказу від 1.10.2013 року №75-о про звільнення [PERSON] не з „3-ого" жовтня, а з „10-ого" жовтня 2013 року та проведено з ним розрахунок за лікарням листком. З вказаним наказом позивач ознайомився 15.10.2013 року, поставивши свій підпис. Таким чином, будь-якого примусу з боку [PERSON] щодо позивача відносно його звільнення не застосовувалось. Крім того, 2.06.2014 року [PERSON] звернувся до МТСБУ про надання йому письмових відповідей на його службові записки від 12 та 19 серпня 2013 року. Йому було надано відповідь про відсутність правових підстав на надання відповіді саме на службові записки, що не є також психологічним тиском на останнього. Також вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, поскільки предметом спору є визнання наказів про звільнення незаконними та поновлення на роботі. Крім того, так як позивач був звільнений на підставі його особистої заяви, а не за ініціативою працедавця, тому останній не зобов'язаний надавати позивачу копію наказу про звільнення, при цьому з самим наказом він ознайомився в цей же день, а з заявами про видачу йому копії наказу про звільнення або довідки про роботу за сумісництвом він до МТСБУ не звертався. За таких обставин необхідно відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, про розгляд справи був двічі повідомлений належним чином (а.с.119-120; 126), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Заслухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Згідно ч.2, ст.21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. За правилами ч.2, ст.102-1 КЗпП України умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. Як зазначає п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №245 від 3.04.1993 року „Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" установити, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. За змістом п.1 Положення „Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій", затвердженого Наказом №43 від 28.06.1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.1993 року за №76, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 зі змінами та доповненями „Про практику розгляду судами трудових спорів" згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] 1.08.2012 року був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного департаменту Моторного (транспортного) страхового бюро України за сумісництвом на підставі наказу №80-о від 1.08.2012 року згідно його ж заяви від 25.07.2012 року (а.с.7; 47-48). На постійне місце роботи позивач в МТСБУ не приймався. Як пояснив позивач у судовому засіданні, основне його місце роботи було на той час - посада помічника - консультанта народного депутата України [PERSON], що підтверджується його копією трудової книжки (а.с.97). Як наголошує ч.1, ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом п.8-9 Положення „Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій", затвердженого Наказом №43 від 28.06.1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.1993 року за №76, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи. 1.10.2013 року на ім'я в.о. генерального директора [PERSON] надійшла заява від [PERSON] про звільнення останнього із займаної посади за власним бажанням з 3.10.2013 року (а.с.52). 3.10.2013 року позивач отримав всі підписи погодження на звільнення у обхідному листі від посадових осіб МТСБУ (а.с.54) і цього ж дня було видано наказ №75-о про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України (а.с.51). Позивач ознайомився з вказаним наказом про своє звільнення від 1.10.2013 року, поставивши свій підпис (а.с.51). 9.10.2013 року на адресу МТСБУ надійшла заява від позивача, що з 2.10.2013 року він знаходиться на лікарняному та просить відкликати свою заяву про звільнення від 1.10.2013 року (а.с.55-56). За змістом акту від 9.10.2013 року, складеного комісією працівників МТСБУ, [PERSON] 1-ого, 2-ого та 3-ого жовтня 2013 року був присутнім на робочому місці (а.с.58). Тому 10.10.2013 року за підписом виконуючого обов'язки генерального директора МТСБУ [PERSON] позивачу була направлена відповідь, якому повідомлено, що поскільки 1, 2 та 3 жовтня 2013 року він знаходився на робочому місці і не повідомляв керівництво відповідача про оформлення листка тимчасової непрацездатності, тому керівництво МТСБУ буде звертатись до лікувального закладу щодо пояснень видачі такого лікарняного листа, поскільки така особа табелювалась і їй за ці 3 дні нарахована заробітна плата, а крім того, їй нараховуються грошові кошти при тимчасовій втраті працездатності фондом соціального страхування (а.с.60). 14.10.2013 року на адресу МТСБУ надійшла заява від позивача, датована 9.10.2013 року, про його звільнення з посади вже з 10.10.2013 року з наданням листка про тимчасову непрацездатність та проханням про його оплату (а.с.63-64). 15.10.2013 року згідно наказу МТСБУ №82-о від 15.10.2013 року були внесені зміни до наказу від 1.10.2013 року №75-о про звільнення [PERSON] не з „3-ого" жовтня, а з „10-ого" жовтня 2013 року та проведено з ним розрахунок за лікарням листком (а.с.67). З вказаним наказом позивач ознайомився цього ж 15.10.2013 року, поставивши свій підпис (а.с.67). Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 зі змінами та доповненями „Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що, перебуваючи на своєму робочому місці у МТСБУ, не бачили психологічного тиску на позивача з боку [PERSON] А про бажання звільнитись позивач не висловлювався. За таких обставин, оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що обставини незаконного психологічного тиску і протиправних дій відповідача [PERSON] на позивача [PERSON] з метою змусити останнього написати заяву про звільнення за власним бажанням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відсутність інформації у свідків про бажання позивача звільнитись з МТСБУ не є підставою для спростування змісту заяв позивача про його звільнення, при цьому позивач повідомив суд, що розуміючи як юрист за фахом, що вказаний відповідач вчиняє неправомірні рішення, до будь-яких органів з заявами не звертався. Тому в задоволенні частини позову про визнання дій [PERSON] неправомірними необхідно відмовити. Як зазначає п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 зі змінами та доповненями „Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Оцінюючи законність винесення наказів №75-о від 1.10.2013 року та №88-о від 15.10.2013 року про звільнення позивача з займаної посади, суд вважає, що вони повністю відповідають вимогам закону та волевиявленню позивача, викладеному у відповідних заявах, які слугували підставами для винесення оскаржуваних наказів, при цьому накази були видані у день подачі заяв, в яких позивач власноруч ставив свій підпис після ознайомлення, що вказує на його бажання звільнення та згоду зі змістом наказів. За таких обставин підстав для скасування зазначених наказів про звільнення у суду немає. У відповідності до п.1, ст.233 КЗпП України Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно вимог ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач вказав, що строк звернення до суду він не порушував, а представник відповідача МТСБУ наполягала на застосуванні строку позовної давності, тому суд приймає до уваги обставини, описані вище, що позивач ознайомився з відповідними наказами про звільнення відповідно 1.10.2013 року та 15.10.2013 року, що документально підтверджено, а до суду про оскарження наказів про звільнення та поновлення на роботі він звернувся тільки 29.05.2014 року, пропустивши місячний строк звернення до суду і не надавши доказів поважності такого пропуску, тому вказані обставини є підставами відмови у задоволенні позову. Поскільки позивач був звільнений згідно чинного законодавства, тому підстав для його поновлення на роботі та стягнення на його користь компенсації на вимушений прогул при звільненні немає. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Поскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини нанесення [PERSON] моральної шкоди [PERSON], тому в задоволенні вимог про стягнення 1 000 000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, тому судовий збір, від якого був звільнений позивач при зверненні до суду у відповідності з п.1, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір", компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed