Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Сільськогосподарського приватного підприємства "Степове", третя особа Відділ державної реєстрації Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. В обґрунтування вимог посилалася на ту обставину, що прийнявши спадщину після чоловіка [PERSON], померлого 16.11.2005 року, у власність в порядку спадкування отримала земельну ділянку (кадастровий номер 652418500:03:005:0001, загальною площею 7,6939 га, розташована на території Біляївської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області). [PERSON] з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу стало відомо про те, що вказана земельна ділянка містить обтяження, а саме: договір оренди земельної ділянки від 31.12.2012 року, зареєстрований 29.09.2016 року Милівською сільською радою Бериславського району Херсонської області. За вказаним договором сторонами є [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та Сільськогосподарське приватне підприємство "Степове". Оскільки, позивач позбавлена права розпоряджатися своїм правом власності, договору оренди земельної ділянки, належній їй на праві приватної власності, просила визнати догорів оренди земельної ділянки кадастровий номер 652418500:03:005:0001, загальною площею 7,6939 га, розташованої на території Біляївської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області, укладений 31.12.2012 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та Сільськогосподарським приватним підприємством "Степове", зареєстрований Милівською сільською радою Бериславського району Херсонської області недійсним. У судовому засіданні представник позивача, позивач позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача надав заперечення проти позову, згідно яких посилався на ту обставину, що оспорюваний договір укладено з [PERSON], який як на час укладення договору та і на час розгляду справи є живим. Тому, спірний договір оренди землі укладений у письмовій формі, зареєстрований належним чином, а тому підстав визнавати його недійсним немає. Разом з тим, зважаючи що попередній власник земельної ділянки померлий [PERSON] помер 2005 року, за вказаний період позивач мала можливість дізнатися про користувача вказаною земельною ділянкою, однак з відповідним позовом не зверталася, тому представник відповідача вважаючи, що строк позовної давності пропущено, просив відмовити у задоволенні позову та застосувати позовну давність у даному спорі. У судове засідання представник відповідача повторно в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ч.5 ст.74 ЦПК України порядку. Суд визнав за можливе розглянути справу без участі відповідача, в порядку заочного розгляду, відповідно до ст.ст. 224-225 ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після чоловіка [PERSON], [INFO], померлого 16.11.2005 року, у власність в порядку спадкування отримала земельну ділянку (кадастровий номер 652418500:03:005:0001, загальною площею 7,6939 га, розташована на території Біляївської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.06.2017 року. [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89838280 від 16.06.2017 року, земельна ділянка кадастровий номер 652418500:03:005:0001, загальною площею 7,6939 га, містить обтяження, а саме: договір оренди земельної ділянки від 31.12.2012 року, зареєстрований 29.09.2016 року Милівською сільською радою Бериславського району Херсонської області, де орендодавцем зазначено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), орендарем значиться Сільськогосподарське приватне підприємство "Степове". Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER]) є сином позивача [PERSON]. Власником земельної ділянки кадастровий номер 652418500:03:005:0001, загальною площею 7,6939 га не являється та не був. Статтею 41 Конституції України\~(частини перша та сьома) передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вищевказані положення також кореспондуються із положеннями\~ст. 78 Земельного кодексу України, згідно якої право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції\~ратифікована\~Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої\~ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої\~ст. 316 Цивільного кодексу України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. [PERSON] з частиною першою\~ст. 319 Цивільного кодексу України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, позивач не є стороною вказаного договору оренди земельної ділянки, що належить їй на праві власності. Договір оренди земельної ділянки укладений третьою особою без наявності відповідних повноважень для вчинення відповідних дій, тому вказаний договір слід визнати недійсним. Щодо заперечень відповідача, обґрунтованих застосуванням строку позовної давності, суд виходив з наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, до яких позовні вимоги не відносяться. Тому, при вирішенні питання наявного пропущення строку позовної давності позивачем, суд виходив з вимог ст.257 ЦК України. Представник відповідача стверджуючи, що позивачем пропущено вказаний строк, належних та допустимих доказів в підтвердження свого доводу не надано. Разом з тим, наданий [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89838280, наданий позивачем датований 16.06.2017 року, тому підстав вважати, що позивачем пропущено строки позовної давності немає. Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved