Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач 06 серпня 2021 року \~звернулася до суду із позовом до держави Україна в особі\~Державної казначейської служби. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 січня 2018 року відносно неї було відкрито кримінальне провадження № 12018050500000091 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 191 КК України, в межах якого її було повідомлено про підозру, а після завершення досудового розслідування обвинувальний акт було направлено до суду. В подальшому здійснено перекваліфікацію складу злочину, якою виключено з обвинувачення ч. 3 ст. 191 КК України. 24 жовтня 2019 року Селидівським міським судом Донецької області був ухвалений вирок, якими її визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано через недоведеність, що у її діях є склад кримінального правопорушення. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 травня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, позивач зазначає, що вона 28 місяців була під слідством та судом. В зв`язку із вищезазначеним, позивач вважає, що їй було завдано моральну шкоду, яка виразилася в тому, що постраждали ділова репутація позивача та її багаторічний авторитет. Крім того, за час кримінального провадження здоров`я позивача неодноразово погіршувався. Так, 17 жовтня 2018 року, після вручення їй зміни в повідомленні про підозру у зв`язку із загостренням хвороби серця вона була госпіталізована до Новогродівської центральної міської лікарні. Всі роки слідства та судового розгляду справи вона відбувала приниження, душевне хвилювання, пригніченість, вона вимушена була змінювати життєві плани, не могла вільно розпоряджатися своїм часом та планувати своє життя за потреби. Допити та судові засідання супроводжувалися стресом , невизначеністю та невідомістю. Зазначає, що протягом двох років їй доводилося захищатися від незаконного обвинувачення, доводити протиправність та відверте порушення закону органами досудового розслідування, доводити свою невинуватість. Зважаючи на вищевикладене, позивач оцінює моральну шкоду, яку їй спричинено, в 400\~000,00 грн. Крім того, в зв`язку із наданням правової допомоги позивачу під час розслідування та судового розгляду кримінального провадження позивач поніс витрати в розмірі 50\~000,00 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої органами прокуратури та досудового розслідування, 400\~000,00 грн., та витрати, пов`язані із наданням правової допомоги під час розслідування та судового розгляду кримінального провадження в розмірі 50\~000,00 грн. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник пред`явлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача - Державної казначейської служби України- в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив на позовну заяву, згідно з яким Державна казначейська служба України не повинна виступати в якості відповідача у справі через те, що положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями орачів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування спричиненої шкоди відбувається за рахунок коштів державного бюджету України. Щодо спричиненої моральної шкоди, то вважають, що позивачем документи, що долучені до позовної заяви, жодним чином не доказують наявність у нього моральних (душевних) страждань. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Донецької обласної прокуратури в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 144\~780,00 грн., із розрахунку : 6\~000,00 грн. ( мінімальна заробітна плата) Х24,13 ( кількість місяців перебування під слідством та судом). Зазначив, що сума в 400\~000,00 грн. не обґрунтована в позові, та в позовні відсутні докази на її обґрунтування. Щодо витрат на надання правової допомоги у кримінальному провадженні, представником третьої особи зазначено, що до позовної заяви не надано документів, які підтверджують такі витрати. Представником позивача надано до суд письмові заперечення на пояснення Донецької обласної прокуратури, з який вбачається, що позивач не погоджується із розрахунком моральної шкоди, наданих третьою особою, та зазначив, що при визначенні розміру моральної шкоди береться показник не менше мінімальної заробітної плати. При визначенні моральної шкоди позивач врахував всі суттєві обставини при розслідуванні та судовому розгляді кримінального провадження, та оцінив моральну шкоду в розмірі 400\~000,00 грн. Щодо стягнення витрат на надання правової допомоги, позивачем надана копія договору про надання правової допомоги, корінці приходних касових ордерів щодо оплати послуг захисника. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Старшим слідчим СВ Селидівського ВП Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області 17 січня 2018 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за № 12018050500000091 про кримінальні правопорушення, скоєні [PERSON] , передбачені частиною 3 ст. 191 КК України та частиною 1 статті 366 КК України. 17 травня 2018 року між адвокатом Лукашковою Інною Олександрівною та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги у кримінальній справі. 18 травня 2018 року [PERSON] повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 1201805050000091 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України Постановою слідчого СВ Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Карнаух О. М. від 18 травня 2018 року [PERSON] залучено до кримінального провадження № 12018050500000091 від 17 січня 2018 року в якості захисника Литовченко Людмили Володимирівни. Постановою заступника прокурора Донецької області від 14 серпня 2018 року строк досудового розслідування кримінального провадження № 12018050500000091 від 17 січня 2018 року відносно підозрюваних [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продовжено до 17 жовтня 2018 року Постановою прокурора Селидівського відділу Красноармійської місцевої прокуратури від 12 жовтня 2018 року кримінальне провадження за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України закрито в зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Крім того, постановою прокурора 17 жовтня 2018 року виділено матеріали досудового розслідування в окреме провадження. 30 жовтня 2018 року погоджено обвинувальний акт у кримінальному провадження № 12018050500001102 від 17 жовтня 2018 року відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. 06 вересня 2019 року погоджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні про зміну обвинувачення у кримінальних провадженнях: № 1208050500000091 від 17 січня 2018 року відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та № 12018050500001102 від 17 жовтня 2018 року відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року ( справа № 239/522/18, провадження № 1-кп/242/360/19), ухваленим у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , [PERSON] , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю, що в її діях є склад даного кримінального правопорушення. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 травня 2020 року вирок Селидівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року відносно [PERSON] , [PERSON] залишений без змін. Дані обставини учасники справи не оспорюють, а тому відповідно до статті 82 ЦПК України вони доказуванню не підлягають. Позивач звертаючись із даним позовом зазначав, що\~внаслідок незаконних дій органів прокуратури і досудового розслідування з приводу кримінального переслідування, їй завдана моральна шкода у розмірі 400 000 грн. 00 коп. Отже, даний спір виник у сфері цивільно-правових відносин щодо відшкодування завданої моральної шкоди внаслідок порушення прав позивача\~незаконних дій органів прокуратури і досудового розслідування, та\~для його вирішення підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно із\~Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав законної сили 11.09.1997, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до\~ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини\~04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положенням частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Усі наведені вище випадки є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди. Отже, за кожну з незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку\~постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до п. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується\~суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги\~та моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року в справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року в справі №6-501цс17. Частинами п`ятою, шостою статті 4 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через дії органів досудового розслідування. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спричинили йому тяжкі душевні страждання та вимагали від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя. Органами досудового слідства були створені процесуальні перешкоди для реалізації прав та свобод позивача. Суд вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, позивач зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. Крім того, слушними є посилання позивача з приводу строків перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням, яке заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Строки досудового слідства відповідно до міжнародних договорів України повинні бути розумними. Статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року передбачено, що кожен має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому кримінального обвинувачення бути судимим без невиправданої затримки. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "розумний строк досудового слідства" є оціночним.\~ Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Згідно прецедентної практики Європейського суду у кримінальному провадженні враховується як період досудового розслідування, так і період судового розгляду, апеляційного провадження. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала під кримінальним переслідуванням 24 місяці, тобто з 17 травня 2018 року (з моменту повідомлення про підозру) до 20 травня 2020 (ухвалення рішення судом апеляційної інстанції). Отже, надмірна тривалість кримінального провадження щодо позивача несумісна з вимогою розумного строку, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. При вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги надані позивачем докази з цього приводу, що містяться в матеріалах кримінальних справ, які були досліджені під час судового розгляду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) наведено висновок, згідно з яким: «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Аналогічне твердження містить\~постанова Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №610/3221/19-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Слід зазначити, що моральну шкоду не можна виразити у конкретному розмірі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю і спокою, яке відчуває особа, що перебуває під слідством та вимушена доводити свою невинуватість та протиправність дій органів досудового розслідування. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Отже, судом встановлено, що перебування позивача під слідством, порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим завдало позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за\~статтею 1167 ЦК України\~та нормами Закону про відшкодування шкоди, з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких він зазнав. Норма частини третьої\~статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). За статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 грудня 2021 року становить 6 500 гривень. Внаслідок заподіяння позивачеві моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури під час знаходження [PERSON] під слідством та судом мінімальний розмір моральної шкоди за 24 місяці повинен розраховуватися відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, тобто на грудень 2021 року, в сумі 6500 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом, та визначається судом із розрахунку: 6500*24,\~де 24\~- кількість місяців перебування під слідством та судом, 6500,00 - розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення. Разом з тим, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачеві, суд керується принципами верховенства права, розумності, виваженості і справедливості, враховуючи ступінь негативного впливу на життя позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту тривалого розгляду кримінального провадження щодо нього, значні порушення життєвого укладу, переживання, погіршення стану здоров`я, моральні страждання, які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав\~вважає, що зазначені обставини доведені належними та допустимими доказами в рамках даної цивільної справи, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 180\~000 грн. 00 коп., що буде пропорційним, достатнім та відповідатиме встановленим судом обставинам. Таким чином, загальна сума моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури під час знаходження [PERSON] під слідством та судом становить 180 000 грн. 00 коп. Щодо посилання відповідача з приводу того, що\~Державна казначейська служба не є належним відповідачем у справі, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 4 Закону України\~«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету. Відповідно до частини другої\~статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до\~статті 2 ЦК України\~держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Отже, кошти на відшкодування моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка є їх розпорядником. Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35\~Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року N 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників". Згідно із п. п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~постановою Кабінету міністрів України N 215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу,\~суд перевіряє доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. У статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання. У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. У даному позові позивачем виступає фізична особа, яку незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, а відповідачем держава Україна, яка є учасником\~цивільних відносин, в особі Державної казначейської служби України, що здійснює функцію безспірного списання коштів державного бюджету на підставі судового рішення про відшкодування шкоди, заподіяної неправомірними діями органів прокуратури, досудового слідства. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зазначила, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (п.71). Отже, у\~даному випадку\~держава Україна, яка є учасником цивільних відносин, в особі Державної казначейської служби України, є належним відповідачем у справі. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на надання правової допомоги в кримінальному провадженні, суд виходить з наступного. Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України. За приписами статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. ч. 1-4 ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 3 ст.141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно з ч. 8 ст.141ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведені правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 690/408/17. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача під час кримінального провадження здійснювала адвокат Лукашкова І. О. Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2018 року між адвокатом Лукашковою Інною Олександрівною та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги у кримінальній справі. Крім того, 18 травня 2018 року між позивачем та адвокатом Лукашковою І. О. була укладено додаткова угода до договору про надання правової допомоги у кримінальній справі від 17 травня 2018 року щодо узгодження сторонами виду та вартості послуг, наданих при за договором про надання правової допомоги. Постановою слідчого СВ Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Карнаух О. М. від 18 травня 2018 року [PERSON] залучено до кримінального провадження № 12018050500000091 від 17 січня 2018 року в якості захисника Литовченко Людмили Володимирівни. 30 жовтня 2018 року та 20 травня 2020 року [PERSON] оплачено послуги захисника Лукашкової І. О. загальному розмірі 50\~000,00 грн. , що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 28 від 30 жовтня 2018 року ( 25\~000 грн.) та № 19 від 20 травня 2020 року ( 25\~000 грн.). Із викладеного вбачається, що за представництво в кримінальному провадженні позивачем на користь захисника було сплачено в загальній сумі 50\~000,00 грн., вказаний розмір підлягає стягненню в повному обсязі. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання про судовий збір, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та вважає необхідним компенсувати його за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial