Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~23 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Ржищівського міського суду Київської області із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 червня 2015 року померла його мати [PERSON], яка проживала в [INFO]. 15 травня 2014 року вона склала заповіт, посвідчений за № 04 Балико-Щучинською сільською радою Кагарлицького району Київської області, відповідно до якого належне їй нерухоме майно розділила між трьома дітьми: [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Відповідно до заповіту позивачу [PERSON], його братові [PERSON] та його сестрі [PERSON] мати заповіла в рівних долях 1/2 частину житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Уляники, вул. Радянська, 21, земельну ділянку, площею 1,18 га., що знаходиться на території Балико-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області, та земельну ділянку, площею 0,77 га, яка знаходиться там же. Інші земельні ділянки: 1/2 частина земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться в с. Уляники Кагарлицького району Київської області по вул. Радянській, 21, та 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,25 га, що знаходиться в с. Уляники Кагарлицького району Київської області, та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,10 га, яка знаходиться там же мати заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. В передбачені законом строки вони звернулись до Ржищівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 25 грудня 2015 року державний нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом майже на все зазначене у заповіті майно. Однак, 25 грудня 2015 року нотаріус, посилаючись на п.1 ст. 49, ст. 50 ЗУ "Про нотаріат" відмовив у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,77 га, що знаходиться на території Балико-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області, для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 324058, виданого 06 серпня 2010 року, яку спадкодавець заповіла [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Позивач не згодний із постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та вважає її незаконною. Вказував, що дану земельну ділянку та земельну ділянку, площею 1,1800 га, яка також знаходиться за межами населеного пункту на території Балико-Щучинської сільської ради, спадкодавець цілком правомірно отримала у власність, а також і свій земельний пай, в тому числі і земельну ділянку площею 0,77 га для ведення особистого селянського господарства згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 324077, виданого 06.08.2010. при цьому ні рішення органу державної влади про передачу цієї земельної ділянки у власність, ні реєстрація державного акту за життя спадкодавця ніким не скасована, а сам документ недійсним не визнавався. Проте, нотаріус прийшла до думки неправомірності отримання спадкоємцем землі понад норму по тій причині, що спадкодавець приватизувала 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, тобто 0,125 га та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га, тобто 0,05 га, що знаходяться в межах с. Уляники Кагалицького району Київської області, на які вона 01.07.2008 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 234387 та державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 234386, видані на підставі рішення XVII сесії V скликання Балико-Щучинської сільської ради Кагарлицького району від 26.07.2007 та які зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 010803100719, № 010803100721. Дві останні земельні ділянки для городництва були отримані у користування в сімдесятих роках батьком позивача та третіх осіб [PERSON], який після прийняття Декрету КМУ "Про приватизацію земельних ділянок" 11.06.1993 року подав заяву до Балико-Щучинської сільської ради про передачу йому у власність зазначених земельних ділянок та присадибної земельної ділянки біля житлового будинку № 21 по вул. Радянській у с. Уляники. Про це свідчить відповідь сільської ради. Оскільки [PERSON] помер 29.12.1993, а рішення по заяві не збереглося, так як документів сільської ради за 1993 рік немає ні в сільській раді, ні в районному архіві, то його дружині [PERSON] та позивачу довелося самостійно звертатися до сільської ради із заявою про приватизацію земельних ділянок. І дані земельні ділянки фактично являються спадковим мпайном після смерті [PERSON]. Також право спадкодавиці на ці земельні ділянки передбачено ч. 7 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, відповідно до якої передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, а також відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про особисте селянське господарство" розмір земельної ділянки особистого селянського господарства може бути збільшений у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її спадкування членами особистого селянського господарства відповідно до закону. Таким чином, спадкодавець у 2008 році приватизувала 0,175 га (0,125 га та 0,05 га) землі для ведення особистого селянського господарства, яка надавалась її чоловікові та перебувала у користуванні її сім'ї ще з сімдесятих років, а потім у 2010 році отримала у власність земельний пай 1,95 га як пенсіонер соціальної сфери села. Позивач просив визнати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 835/02-31 від 25 грудня 2015 року щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, винесену державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Київської області, неправомірною. У судове засідання позивач не з'явився, подавши заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача\~ у судове засідання не\~ з'явилась, подавши заперечення на позов, у якому просила розглядати справу за відсутності представника та зазначила, що відповідно до ст. 5 Закону України „Про нотаріат" нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії вразі її невідповідності законодавству України, а згідно до ст. 49 цього ж Закону нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, у разі виявлення під час вчинення нотаріальних дій порушення законодавства негайно повідомляє про це відповідні правоохоронні органи для вжиття необхідних заходів (стаття 51 Закону України „Про нотаріат"). Так як при оформленні спадщини після померлої 18.06.2015 [PERSON] виявлено, що вона отримала у власність безкоштовно шляхом приватизації земельних ділянок понад норму, передбачену ст. 121 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства розміром 2,0 га, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,77 га під кадастровим номером 3222280400:10:311:0014 не відбулася. Тому 25.12.2015 за № 835/02-31 спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, винесено постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутися до суду про визнання прав на спадщину у судовому порядку. 19.01.2016 за № 7/01-16 до Кагарлицької міжрайпрокуратури направлено повідомлення про виявлене правопорушення і відомо, що прокуратура готує до суду відповідний позов. Відповідач пропонує перевірити процес надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] згідно розпорядження Кагарлицької райради № 32 від 25.01.2010, а саме наявність відповідної заяви та перевірки органами, які оформляли право власності на земельні ділянки вимог ст. 118 Земельного кодексу України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України N 2 від 31.01.92 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Відповідач вказував, що суд не може в таких справах зобов'язати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону. Тому прохання позивача про визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесену Ржищівською міською державною нотаріальною конторою 25.12.2016 за № 835/02-31 неправомірною, не відповідає вказаним у ст. 16 ЦКУ способам захисту права. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, подали до суду заяви в яких позовні вимоги підпримують та просять розглядати справу без їхньої участі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі, виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до заповіту від 15 травня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі під № 04, [PERSON], [INFO], на випадок своєї смерті зробила розпорядження щодо належного їй майна та майнових прав, заповівши своє майно [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с. 13). Згідно свідоцтва про смерть, серії І-ОК № 340912 від 20 червня 2015 року, [PERSON] померла 18 червня 2015 року (а.с. 12). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 грудня 2015 року № 835/02-31 встановлено, що державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] на підставі п. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про нотаріат" відмовлено [PERSON], [PERSON], [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої 18 червня 2015 року [PERSON] на земельну ділянку площею 0,125 га, надану для ведення особистого селянського господарства згідно розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 32 від 25.01.2010. Постанову обґрунтовано тим, що земельна ділянка, площею 0,125 га набута неправомірно, але вона входить до складу земельної ділянки площею 0,77 га, на яку виданий державний акт на право власності на земельну ділянку 29.07.2010 Кагарлицькою районною державною адміністрацію Київської області, серії ЯЛ № 324058 та зареєстрований 06.08.2010 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094601446, який необхідно визнати частково недійсним. Одночасно державним нотаріусом рекомендовано спадкоємцям питання щодо визнання права власності на спадкове майно - земельну ділянку площею 0,645 га, вирішити у судовому порядку (а.с. 14). Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 324058, виданого 29.07.2010, [PERSON] на підставі розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 32 від 25.01.2010 є власником земельної ділянки, площею 0,77 га, яка розташована в с. Уляники Кагарлицького району Київської області (а.с. 15). Земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі (а.с. 16-18). Відповідно до листа Балико-Щучинської сільської ради № 02-33/77 від 26 лютого 2016 року встановлено, що 11 червня 1993 року зареєстрована заява [PERSON] про надання йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,60 га, про прийняте рішення відомостей немає (а.с.19-21). Згідно архівного витягу Балико-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області ХVІІ сесії V скликання від 26 липня 2007 року встановлено, що сесією вирішено видати державні акти на право приватної власності на уточнені площі земельних ділянок: [PERSON] - земельна ділянка, площею 0,25 га, [PERSON] - земельна ділянка площею 0,35 га (а.с. 23). Згідно розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 32 від 25 січня 2010 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність", судом встановлено, що [PERSON] входить до списку громадян, які мають право на отримання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства (а.с. 24). З матеріалів спадкої справи № 151/2015 від 18 червня 2015 року, яка була оглянута в судовому засіданні, встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися 17 листопада 2015 року з заявами до Ржищівської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. 25 грудня 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися з спільною заявою до Ржищівської міської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом. Крім того, з матеріалів спадкової справи встановлено, що до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входило: 3/4 частини житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться в с. Уляники по вул. Джерельна, 21, Кагарлицького району Київської області, земельна ділянка площею 1,1800 га, що знаходиться на території Б.-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка площею 0,7700 га, що знаходиться на території Б.-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення особистого селянського господарства, 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться в с. Уляники по вул. Джерельна, 21 Кагарлицького району, Київської області для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться в с. Уляники Кагарлицького району, Київської області для ведення особистого селянського господарства, 1/2 частина земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться в селі Уляники Кагарлицького району, Київської області для ведення особистого селянського господарства. Позивачем та третіми особами по справі було отримано у спадщину 3/4 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с. Уляники по вул. Джерельна, 21 Кагарлицького району, Київської області, 1/3 частку земельної ділянки площею 1,1800 га, що знаходиться на території Б.-Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2015 року № 3279, 3282, 3285, 3288, 3291, 3294. [PERSON] та [PERSON] було успадковано 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що знаходиться в с. Уляники Кагарлицького району, Київської області для ведення особистого селянського господарства, в рівних долях кожний, 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що знаходиться в с. Уляники по вул. Радянська, 21 Кагарлицького району, Київської області для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, в рівних долях кожний 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, що знаходиться в селі Уляники Кагарлицького району, Київської області для ведення особистого селянського господарства, в рівних долях кожний, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2015 року № № 3297, 3301, 3303, 3306, 3309, 3312. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. право приватної власності є непорушним. Також згідно з ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Крім того, заборона одномоментного свавільного скасування майнових прав випливає також із положень ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені конституційні норми щодо збереження права на земельну ділянку містяться в чинному ЗК України (2002 року), навіть якщо її граничний розмір за чинним законодавством є відмінним від передбаченого діючим земельним законом. У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. \~В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої\~ зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Першого протоколу. \~ \~ \~ \~ В рішенні\~ у справі "Україна Тюмень проти України"\~ від 22 листопада 2007 року Європейський суд зазначив, що\~ втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу. Водночас, не вбачається у спірних правовідносинах будь-якого суспільного інтересу як підстави для позбавлення позивача та третіх осіб права на спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Згідно ст. 49 Закону України "Про нотаріат" № 3425-XII нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Статтею 50 зазначеного Закону передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Відповідно п. 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок), при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до п. 4.15 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з п. 4.20 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. Таким чином, спадкоємцями після смерті [PERSON] було дотримано вимог щодо підтвердження наявності спадкового майна та його розміру, шляхом надання відповідних правовстановлюючих документів. Крім того, належність спадкодавцеві спадкового майна, а саме: земельної ділянки площею 0,125 га, наданої для ведення особистого селянського господарства згідно розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 32 від 25.01.2010, правомірність набуття якого за життя останнього не оскаржувалась, була перевірена нотаріусом. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" (із змінами), з урахуванням вимог ЦПК щодо рішення суду, у резолютивній частині рішення, зокрема, повинно бути зазначено про задоволення позову або про повне чи часткове залишення його без задоволення. Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Суд не може прийняти до уваги як підставу для відмови в задоволенні позову звернення 19.01.2016 відповідача з заявою до Кагарлицької міжрайонної прокуратури з приводу виявленого порушення, оскільки на час розгляду даної справи по суті суду не було надано жодних доказів на підтвердження факту оскарження правомірності набуття спадкодавцем спадкового майна, а відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд приходить до висновку, що вчинення нотаріусом дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,125 га, надану для ведення особистого селянського господарства згідно розпорядження Кагарлицької районної державної адміністрації № 32 від 25.01.2010, спадкоємцям [PERSON] не суперечить законодавству України. При задоволенні позову про оскарження нотаріальних дій суд має зазначити, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи позов про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Таким чином, судом встановлено та доведено позивачем в судовому засіданні, що постановою державного нотаріуса Ржищівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії порушено права позивача та третіх осіб на оформлення спадщини за заповітом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова нотаріуса від 25 грудня 2015 року № 835/02-31 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії є неправомірною та підлягає скасуванню.

Outcome: approved