Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання заявника на території України, зазначивши на обґрунтування заяви, що заявник народився [INFO] в м. Новгород Російської Федерації. Його родина: батько - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , брат- [PERSON] , [INFO] , і сам заявник в 1980 році переїхали на постійне місце проживания на територію України до м. Українськ Донецької області, де проживали за адресою: [ADDRESS] . 20.11.1987 року [PERSON] за місцем проживання отримав паспорт СРСР, який на даний час втрачений. На момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року, заявник перебував в Чернігівському спеціальному прийомнику (м. Чернігів), за вчинення злочину. На даний час [PERSON] відбуває покарання в ДУ «Петрівська виправна колонія (49)» за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2017 року. Паспорт громадянина України не отримував. Починаючи з 1980 року заявник проживає на території України, жодних вимог щодо його незаконності перебування на території України не було. Однак, в ході проведеної Петрівським РС управління ДМС України в Кіровоградській області перевірки встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України, оскільки відсутні документи, які можуть слугувати документальним підтвердженням факту його постійного проживания на території України до 24.08.1991 року, таким чином, йому відмовили у видачі паспорта громадянина України. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області, в особі Петрівського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області, в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, якою просив розглянути справу без його участі, проти задоволення заяви не заперечував. Заслухавши пояснення заявника, зваживши доводи, викладені в заяві, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Новгород Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно відділом ЗАГС Адміністрації Великого Новгорода Новгородської області 21 грудня 2018 року (а.с.8). Родина [PERSON] , а саме, батько - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , брат- [PERSON] , [INFO] , і сам заявник в 1980 році переїхали на постійне місце проживания на територію Украіни до м. Українськ Донецької області, де проживали за адресою: [ADDRESS] . 20.11.1987 року [PERSON] за місцем проживання отримав паспорт СРСР, який на даний час втрачений. На момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року, [PERSON] перебував в Чернігівському спеціальному прийомнику (м. Чернігів) за вчинення злочину. На даний час [PERSON] відбуває покарання в ДУ «Петрівська виправна колонія №49» за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2017 року, що підтверджується довідкою державної установи «Петрівська ВК №49» №3.1./191 від 22 жовтня 2019 року (а.с.4). В період відбування покарання [PERSON] звернувся до Державної міграційної служби з питанням отримання паспорта громадянина України, оскільки відсутність паспорта позбавляє можливості користуватися правами та гарантіями визначеними Конституцією України. Однак, в ході проведеної УДМС України в Кіровоградській області перевірки встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України, оскільки відсутні документи, які можуть слугувати документальним підтвердженням факту його постійного проживания на території України до 24.08.1991 року, таким чином, йому відмовлено у видачі паспорта громадянина України, що підтверджується повідомленнями УДМС України в Кіровоградській області від 05 лютого 2019 року (а.с.9-10). Встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення, так як необхідне йому для отримання громадянства України. Згідно з ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Наведений у статті 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Так, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути, зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадян колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Стаття 1 Закону України «Про громадянство» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно дост.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". За положеннями ч. 1 ст. 8 Закону та п. п. 25, 44 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УPCP) (частина першастатті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Таким чином, аналізуючи докази по справі в їх сукупності, враховуючи, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність заяви про встановлення факту постійного проживання на території України, при цьому, надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання [PERSON] на території України, на підставі чого, юридичний факт підлягає встановленню. Враховуючи, що [PERSON] з 08.04.2015 року відбуває покарання в Державній установі «Петрівська виправна колонія №49», не працевлаштований та не отримує дохід, згідно ст.136 ЦПК України та ст.8 ЗУ «Про судовий збір» судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 420 грн. 40 коп., віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved