Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 121750,50 грн. за кредитним договором б/н від 20.02.2012 року та 1921 грн. витрат зі сплати судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору без номера від 20.02.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 %. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачеві кредит в розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.09.2019 року має заборгованість у розмірі 222331,74 грн., яка складається з наступного: 1315,45 грн. - заборгованість за кредитом, 215212,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5803,33 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості і кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просить стягнути з відповідача на користь банку 121750,50 грн. та понесені судові витрати. Представник позивача АТ КБ "Приватбанк" Єлісєєв С.Л. в судовому засіданні позов повністю підтримав за викладених в позовній заяві обставин, просить його задоволити. Пояснив, що відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг особисто, йому банком надано 20.02.2012 року платіжну картку б/н, відповідач весь цей період користувався банківськими коштами, що посвідчується долученою банком до справи випискою за період з 01.02.2012 по 30.09.2019 року. Щодо розбіжностей з іменем відповідача вказаному в анкеті-заяві " [PERSON] " з його анкетними даними " [PERSON] " вказав, що це лише технічна помилка. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю. По суті позову пояснив, що він ніколи не підписував анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, чий підпис стоїть на анкеті не знає, він ніколи не отримував банківську картку, жодного договору з банком не укладав. Його фотознімок долучений до матеріалів справи, на якому він нібито тримає в руках щось схоже на кредитну картку банку, не може братися до уваги, адже на ньому не видно, що це за картка і чи вона банківська взагалі. Так він отримував банківські перекази з-за кордону, можливо саме тоді його було сфотографовано. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 20.02.2012 року, [PERSON] прийняв умови договору приєднання, уклавши договір шляхом підписання заяви та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. При цьому, позивачем надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 20.02.2012 року, де вказано, що за клієнтом [PERSON] , станом на 30.09.2019 року рахується заборгованість у розмірі 222331,74 грн.. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 20.02.2012 року, яку позивачем надано на обґрунтування виникнення між сторонами договірних відносин, суд встановив, що позичальником у даному договорі значиться [PERSON] . При цьому, згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , ім`я відповідача вказано як " [PERSON] ". Відповідно ст. 28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях, тому припускати, що даний договір був укладений між сторонами, а в імені позичальника наявна описка є неправомірним та безпідставним. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем в судовому засіданні не надано належних, допустимих та достатніх доказів, в силу вимог ст.ст.77, 78, 80 ЦПК України, які підтверджують, що стороною договору № б/н від 20.02.2012 року є [PERSON] .. Зазначене вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову до відповідача про стягнення боргу кредитором та унеможливлює стягнення з [PERSON] заявлених позивачем грошових коштів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають. На підставі ст.ст. 1054, 1048, 1049, 1050,1052 ЦК України,

Outcome: dismissed