Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про звернення стягнення, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № VIW3AU07742322 від 19.09.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 53 274,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,16 % на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.09.2012 року. 19.09.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідач уклали договір застави рухомого майна № VIW3AU07742329, згідно з яким відповідач надав в заставу автомобіль марки DAEWOO, модель TF699Р, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий комбі - В, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності йому, [PERSON]. Банк свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі - надавши відповідачеві кредитні кошти, однак відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за умовами договору належним чином їх не виконував, а тому станом на 10.04.2014 року має заборгованість - 238 062,11 грн., яка складається з наступного: 39418,55 грн. - заборгованість за кредитом; 85833,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2204,76 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 110605,68 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Утворену заборгованість у добровільному порядку відповідач не погашає та неодноразові звернення позивача ігнорує, тому Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача та передати у заклад Банку предмет застави та звернути стягнення на заставне майно, надавши позивачеві можливість укладення договорів про відчуження заставного майна шляхом укладення договору купівлі - продажу від імені відповідача будь-яким способом з іншою особою покупцем та наданням інших повноважень необхідних для реалізації заставного майна, а також просив суд присудити з відповідача на користь банку понесені та документально підтверджені судові витрати. В судове засідання представник позивача Кравченко О.О. не з'явився, однак надав суду заяву, в якій, просив суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в обсязі заявленому у позовній заяві, надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання також не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання згідно відомостей наданих адресно - довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України у Вінницькій області, однак клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що представник позивача не з'явився в судове засідання, скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача в судове засідання судом визнано неповажною, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України не встановлено, тому суд проводить розгляд справи на підставі доказів, що містяться у справі в загальному порядку. Судом встановлено, що 19 вересня 2007 року між Приватбанк та [PERSON] було укладено договір № VIW3AU07742322, предметом якого є кредитні кошти, які Банк зобов'язався надати [PERSON] у розмірі 53 274,00 грн. для купівлі автомобіля. Сторонами Договору було узгоджено, що Позичальник має сплачувати Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 17,16 % на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.09.2012 року. 19.09.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором Приватбанк та [PERSON] уклали договір застави рухомого майна №VIW3AU07742329, згідно з яким відповідач надав в заставу автомобіль марки DAEWOO, модель TF699Р, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий комбі - В, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить останньому на праві приватної власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Як убачається із Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін), Договір застави автотранспорту DN3WAN10600046 був зареєстрований в установленому законом порядку, дата та час реєстрації 03.06.2013 року. Згідно Ордера - розпорядження №1, на рахунок АвтоПланета Вінниця було зараховано грошові кошти в розмірі 51390 гривень у рахунок видачі кредиту [PERSON] Як убачається із Розрахунку наданого позивачем щодо заборгованості за договором, який був укладений між Банком та [PERSON], станом на 10.04.2014 року борг останнього склав - 238062,11 грн., з яких: 39418,55 грн. - заборгованість за кредитом; 85833,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2204,76 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 110605,68 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В адресу відповідача Банком направлялись повідомлення із вимогою щодо добровільної сплати боргу за Кредитним договором, на що вказує повідомлення (а.с.10) та реєстр направлених рекомендованих повідомлень в адресу боржників. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавецъ) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частини 1, 2 ст. 612 ЦК України визначають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань належним чином не виконував умови Кредитного договору в результаті чого утворилась заборгованість, що доведено розрахунком наданим позивачем з яким суд погоджується, оскільки він є належним та допустимим доказом у справі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі якщо в момент настання терміну виконання зобов'язань, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Згідно із договором застави звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору. Договором застави передбачено, що у випадку порушення Заставодвцем/Позичальником зобов'язань за кредитним договором, або за договором застави Заставодавець зобов'язаний передати предмет застави Заставодержателю в заклад. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Згідно із ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Виходячи із наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, а відтак порушене право позивача підлягає захисту судом у спосіб, що обраний позивачем з урахування положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", зокрема ст. 26 указаного Закону, яка і передбачає та надає право позивачу на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Крім того, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу" щодо диспозитивності цивільного права та свободи договорів, сторонам надано свободу обрати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору. За наведених обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати у вигляді судового збору відносить на рахунок відповідача. На підставі викладеного ст.509, 525, 526, 530, 590, 612, 627, 1048, 1054 ЦК України, ст.19, 25, 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та

Outcome: approved