Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення. А [PERSON] і [PERSON] подали зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», виконкому Грушівської сільської ради про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та довіреності. Позивач за первісним ПАТ КБ «ПриватБанк» свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № MKG0GA00000041 від 10.08.2007 року відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 11250 Доларів США у вигляді кредитної лінії до 10.08.2017 року і взяла на себе зобов'язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленими кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачі [PERSON], [PERSON] уклали договір іпотеки № MKG0GA00000041. Згідно з п. 1.2 договору іпотеки відповідачі [PERSON] і [PERSON] надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 314.00 м.кв., житловою площею 213.10 вкв.м., який розташований за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с Грушово, вул. Горького, 32а. Майно належить відповідачам [PERSON] і [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно. Свої зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. А у порушення зазначених умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 17.03.2010 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки,а саме, житловий будинок, загальною площею 314.00 м.кв., житловою площею 213.10 м.кв., який розташований за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с Грушово, вул. Горького, 32а, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк". Посилаючись на норми ст. 40 Закону України "Про іпотеку" , ст. 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", просить виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с Грушово, вул. Горького, 32а. [PERSON] і [PERSON] подали зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», виконкому Грушівської сільської ради про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та довіреності. Свої вимоги мотивують тим, що [PERSON] взагалі не знав про існування таких договорів, оскільки в той період перебував у Чеській республіці, ніяких доручень про вчинення від його імені будь-яких дій по оформленню договору іпотеки та на отримання кредиту [PERSON] не надавав і така довіреність Грушівською сільською радою не посвідчувалась і таких даних згідно книги вчинення нотаріальних дій за 2007 рік взагалі не має, що стверджується довідкою Грушівської сільської ради № 762 від 07.05.2014 року. А тому зазначені відомості в договорі іпотеки про те, що [PERSON] діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої секретарем виконкому Грушівської сільської ради від 10 серпня 2007 року за № 90 не відповідають дійсності. [PERSON] в зустрічній позовній заяві вказала, що дійсно отримувала кредит в сумі 11250 дол. США, який вона вже давно погасила. Вона брала тільки вказану суму кредиту, про що сам банк постійно вказує в позовних заявах та повідомленнях, а насправді в неї вимагають погашення 90000 тисяч дол. США. Всі документи їй дав підписувати в кабінеті керуючий Хустською філією "ПриватБанку" [PERSON], який і передав їй 11250.00 дол. США в кабінеті. Підписуючи якісь документи вона йому повністю довіряла, оскільки вони з ним добре знайомі, є односельцями і були в хороших стосунках і вона йому повністю довірилась і підписувала всі документи, не читаючи їх зміст. Ніяких копій документів він їй не надавав. Про отримання грошей в банку вона не підписувалась, хто це за неї зробив їй невідомо. Коли вона отримала з суду копії кредитного договору, то їй став не зрозумілий п. 7.1 договору, в якому зазначено, що сума кредиту складає 11250.00 доларів США, а потім в ньому розшифровано дану суму, згідно якої на споживчі цілі передбачається 90 000.00 доларів США, а також 20250.00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору з відповідними відсотками. Позивачка за зустрічним позовом вважає, що вказаний пункт договору завуальовано або підроблено спеціально таким чином, щоб була незрозуміла сума кредиту, і оскільки вона його не читала, то підписала можливо в такому варіанті, зазначено в копіях договору, хоча оригіналу договору вона не бачила і їй невідомо, що там написано. Але їй згадується, що там була розшифровка сума кредиту 900 і 2250 доларів США, а не так, як зазначено в отриманому нею примірнику. Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що вона не отримувала гроші в касі банку і не підписувалась про отримання будь якої суми. Потім вона фактично сплатила повністю отриманий кредит з відсотками. Чоловіку про отримання кредиту вона взагалі не повідомляла, щоб повністю не зіпсувати з ним стосунки, знаючи його гнівний характер. Окрім того, ніякої довіреності в Грушівській сільській раді не отримувала і не використовувала її. Яким чином в договорі іпотеки вказано, що вона діє в інтересах [PERSON] їй до цього часу не зрозуміло. Де їй [PERSON] говорив підписувати документи, там вона і підписувалась, окрім отримання грошей в касі. У нотаріуса вона також підписала всі документи, не читаючи. Хоча як вже тепер побачила, що там сума позики фігурує 90000 доларів США, але розшифровка суми не відповідає тій, яка зазначена в кредитному договорі. Все сформульовано інакше і на страхові платежі вказана сума 11250 доларів США. Вважає, що кредитний договір був підписаний під впливом обману та в результаті помилки, без згоди другого з подружжя, без відповідних зазначених в договорі. Крім цього вказують, що [PERSON] ніякої довіреності своїй дружині [PERSON] не видавав і не міг видавати , так як в той час перебував в Чеській Республіці, де працював та про існування такої довіреності йому не відомо. З урахуванням збільшених позовних вимог, на підставі ст..ст. 11, 15, 16, 202, 203, 214, 215, 229, 230, 237, 369, 386, 578, 626, 1054 ЦК України просять визнати недійсним і скасувати кредитний договір № МКG0GА00000041 від 10.07.2007 року, договір іпотеки № МКG0GА00000041 від 10.07.2007 року та довіреність, посвідчену 10 серпня 2007 року від імені секретаря виконкому Грушівської сільської ради, згідно якої [PERSON] уповноважує на виконання представницьких повноважень від його імені [PERSON]. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк « в судове засідання не зявився неодноразово, так як згідно до поданої письмової заяви просив розглянути справу у його відсутності, а тому суд в порядку ст.. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідачка за первісним позовом і позивачка за зустрічним позовом [PERSON] і представник відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, а зустрічний підтримали посилаючись на викладені в зустрічній письмовій позовній заяві обставини і просять зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Представник виконкому Грушівської сільської ради в судове засідання не зявився неодноразово, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст.. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 10 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк і [PERSON] було укладено кредитний договір№ MKG0GA00000041, відповідно Банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 10 серпня 2007 року по 10 серпня 2027 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 11250 дол. США на наступні цілі: споживчі цілі 90000 дол. США , а також 20250 дол. США на сплату страхових платежів, а позичальник взяла на себе зобов'язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленими кредитним договором( Т.1 а.с. 194-196). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки № MKG0GA00000041, згідно якого надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 314.00 м.кв., житловою площею 213.10 кв.м., який розташований за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с Грушово, вул. Горького, 32а і який їм належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно. Зазначений договір підписаний від імені іпотекодавця-позичальника самою [PERSON], а від імені іпотекодавця-майнового поручителя [PERSON] його представником [PERSON] на підставі довіреності, посвідченоїу 10 серпня 2007 року від імені секретаря виконкому Грушівської сільської ради, згідно якої [PERSON] уповноважує на виконання представницьких повноважень від його імені [PERSON]( Т. 1 а.с. 197-198, 205). Рішенням Тячівського районного суду від 17 березня 2010 року, яке набуло законної сили, у звязку з невиконанням умов вказаного кредитного договору з боку відповідачки [PERSON] ухвалено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKGOGK00000041, від 10 серпня 2007 року в розмірі 673618.25 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, що знаходиться за адресою: с. Грушево, вул. Горького № 32 «а», Тячівського району, Закарпатської області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням «ПриватБанку» всіх повноважень, необхідних для продажу(Т.1 а.с. 17-20). Будь яких даних щодо звернення до виконання і виконання вказаного рішення суду сторонами не надано. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. А згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону\~у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотеко держателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.\~\~ Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК\~України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК\~України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок\~чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК\~України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють повинно бути визначено у рішенні суду. Зміст зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення на підставі ст.. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються\~як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті\~109 ЖК\~України. Аналогічні висновки містяться у\~\~постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року № 6-1049цс15. Оскільки позивачем за первісним позовом в даній справі не надано доказів того, що переданий в іпотеку житловий будинок був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів,\~то суд вважає, що передбачених законом підстав для виселення мешканців із\~цього\~будинку без надання їм іншого постійного житла\~немає, а тому в задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про виселення слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. А згідно до ст. 1 Закону України « Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст.. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 244 та ч. 1 ст. 245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ст. ст.202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин, згідно до ст.204 цього Кодексу, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. А згідно до ст..230 цього Кодексу якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. З роз'яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що матеріалами справи не стверджені підстави для визнання укладеного між сторонами кредитного договору недійсним, передбачені ст. 229, 230 ЦК України, оскільки факт волевиявлення на його укладення і факт підписання такого договору сторонами не спростовано. А не ознайомлення із змістом договору, на що посилається відповідачка, внаслідок власного недбальства, сама по собі не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Також суд не може визнати обґрунтованими доводи відповідачки про фактичне неотримання зазначеної в кредитному договорі суми, оскільки такі у разі їх доведеності можуть бути підставою для розірвання кредитного договору, а не для визнання його недійсним. Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] і [PERSON] до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № МКG0GА00000041 від 10.07.2007 року слід відмовити. Із зазначених підстав не є обґрунтованими і вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання недійсним договору іпотеки. Разом з цим відповідно до висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 31 березня 2016 року за №88 в даній справі підписи від імені [PERSON] на довіреності, посвідченій секретарем виконкому Грушівської сільської ради від 10.08.2007 року, зареєстрованій в реєстрі №90, а також підпис від імені [PERSON] в графі «іпотекодавець-майновий поручитель», в графі «іпотекодавець-позичальник» від імені [PERSON] в п.9 договору іпотеки № МКG0GА00000041 від 10.08.2007 року , а також підпис в графі»позичальник» п.8.2 в кредитному договорі № МКG0GА00000041 від 10 серпня 2007 року виконані однією особою( Т.2 а.с. 2-4), що з урахуванням довідки виконкому Грушівської сільської ради від 07.05.2014 року за № 762( Т.1 а.с.79) про відсутність реєстрації довіреності від імені [PERSON] за 2007 рік свідчить про неналежність підпису у вказаних документах позивачу за зустрічним позовом [PERSON]. З урахуванням наведеного та вимог ст..ст. 244, 245 ЦК України щодо форми довіреності та ст. 578 ЦК України, за якими майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників, суд вважає, що позов в частині визнати недійсною довіреності, посвідченої 10 серпня 2007 року від імені секретаря виконкому Грушівської сільської ради, слід задовольнити, а щодо визнання недійсним договору іпотеки № МКG0GА00000041 від 10.07.2007 року в частині, що стосується прав та обовязків [PERSON]. Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на сторони.

Outcome: partial