Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

В жовтні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18.07.2008року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-502/115/2008 року за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 35 000,00дол.США. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 0,116га, що знаходиться на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСМ «Отрадово -3», СТ «Фіалка», діл. [NUMBER], [NUMBER], яка належить іпотекодавцям на підставі приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який виданий відділом земельних ресурсів у Роздільнянському районі Одеської області від 23.11.2007 року. Предметом іпотеки забезпечені всі зобов'язання позичальника перед Іпотекодержателем по сплаті останньому будь -яких сум, що виникають згідно з положеннями Кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,116га, що знаходиться на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСМ «Отрадово -3», СТ «Фіалка», діл.[NUMBER],[NUMBER] та належить [PERSON] шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця за ціною не менше 959 564,87 грн. Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання двічі не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду від представника позивача надходили заяви відповідно до яких вони свої позовні вимоги підтримували, просили судовий розгляд справи проводити за відсутністю їх представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з'явилася, будучи належним чином повідомлена в порядку п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення з її особистим підписом, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та письмових заперечень проти позову не надала. Третя особа [PERSON] у судове засідання жодного разу не з'явився, будучи належним чином повідомленим в порядку п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав. Відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.07.2008року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-502/115/2008року за умовами якого він отримав кредит в сумі 35 000,00дол.США. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого Іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 0,116га, що знаходиться на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСМ «Отрадово -3», СТ «Фіалка», діл. [NUMBER], [NUMBER], яка належить Іпотекодавцям на підставі приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який виданий відділом земельних ресурсів у Роздільнянському районі Одеської області від 23.11.2007 року. Предметом іпотеки забезпечені всі зобов'язання позичальника перед Іпотекодержателем по сплаті останньому будь - яких сум, що виникають згідно з положеннями Кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки. 26.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н та договір відступлення права вимоги № б/н від 26.11.2010 року, згідно яких, у відповідності ст.ст.512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України АТ « ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №ML-502/115/2008року та договором іпотеки №ML-502/115/2008року. 17.12.2012 року Київським районним судом м. Одеси було винесено рішення про стягнення боргу, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Відповідне рішення набрало законної сили 28.12.2012 року. Вказаним рішенням суду встановлено та підтверджено укладання кредитного договору №ML-502/115/2008року та факт наявності боргу [PERSON] за відповідним кредитним договором у розмірі 959 564,87грн. На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси було встановлено суму боргу за кредитним договором №ML-502/115/2008року у розмірі 959 564,87грн., наявність боргу у такому розмірі у відповідності до положень ст.82 ч.4 ЦПК України позивачем не підлягає доказуванню, а тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки у рамках цієї суми за актуальним курсом НБУ. Належність відповідачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,116га, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСМ «Отрадово -3», СТ «Фіалка», діл. № [NUMBER],[NUMBER] з цільовим призначенням ведення садівництва, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER].(а.с.42-47). Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку, ринкова вартість спірної земельної ділянки, становить 254 481,00 гривень. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 572 ЦК передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 6-1219цс16. Крім того, суд, розглядаючи даний спір, вважає за обов'язкове врахувати правові висновки Верховного Суду України. Так, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним 28 вересня 2016 року в своїй постанові в справі N 6-1243цс16, вказує, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. У даному конкретному випадку п.4.2 договору іпотеки від 18.07.2008 року передбачене застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, у порядку, визначеному у застереженні про задоволення вимог іпотеко держателя у Розділі 5 договору іпотеки. Згідно п.4.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або застосувати механізм позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, у порядку, визначеному у застереженні про задоволення вимог іпотеко держателя ( п.5.,5.4 даного договору), шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем або передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання; або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; або на підставі рішення суду. Таким чином, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателя здійснюється відповідно до Розділу 5.4 договору іпотеки. Зокрема, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не надало суду доказів того, що позивачем відповідно до умов укладеного договору іпотеки (п. 5.1 договору іпотеки) надіслано відповідачу повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки; що відповідачем чинились перешкоди у доступі іпотекодержателю до предмета іпотеки та у разі доведеності факту отримання повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки ухилення останньої від виконання умов договору іпотеки, не доведено вирішення справи в позасудовому порядку. Відповідно до положення ч. 3ст. 39 Закону України "Про іпотеку" суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав. Верховний Суд України в узагальненні роз'яснив, що зазначене положення Закону України "Про іпотеку"є оціночним, у зв'язку із чим підлягає детальному мотивуванню в рішенні суду. У такому разі суд повинен дійти висновку про те, чи підпадає спірна ситуація, яка ним розглядається, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. При цьому повинна бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Аналогічна позиція міститься і в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України N 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". З огляду на ці обставини у контексті положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову. Вартість предмету іпотеки в наданих суду доказах на час звернення з позовом до суду не визначена, за таких обставин, суд вважає недоведеним те, що позовні вимоги співмірні із залишком боргу. Крім того, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Всупереч вказаним вимогам закону суду не подано достатніх даних та належних і допустимих доказів обставин, які підлягають обов'язковому зазначенню у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, суду не подано жодних доказів вартості предметів іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи, в позовних вимогах не визначено вартість майна, що позбавляє суд об'єктивно оцінити співмірність та обґрунтованість позовних вимог банку, тому задоволення позову в межах наявних у справі доказів є неможливим. Враховуючи неявку представника позивача в судове засідання, ухилення його від встановлення достовірних даних про розмір заборгованості суд оцінює доводи позову про наявність і розмір заборгованості за кредитним договором як такі, що всупереч вимогам ст. ст.12,13,81-83 ЦПК України, що не доведені належними і допустимими доказами. Також, згідно до ст.ст. 10, 12, 81, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач не довів позовні вимоги, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1624,00 грн., який сплачений позивачем при зверненні до суду, оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, то судовий збір не повертається (а.с.1).

Outcome: dismissed