Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.07.2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в якому просив: визнати інформацію, що [PERSON] чинив психологічний тиск, вчиняв тортури, вчиняв єзуїтські дії та вандалізм, діяв в дусі свавілля інквізитора, є активним носієм індоктринації ведення війни, доводив підлеглих до коматозного стану, і заслуговує розправи яв в часи царської армії чи армії СРСР, яка розміщена в заяві полковника у відставці [PERSON] від 22.01.2016 р., недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]; зобов'язати відповідача спростувати протягом 7 днів з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про позивача, шляхом подання заяви на ім'я першого заступника Міністра оборони України наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ Шановні військовослужбовці, я полковник у відставці [PERSON] автор заяви від 22.01.2016 р. щодо неправомірних дій полковника [PERSON] відносно мого сина, СПРОСТОВУЮ недостовірну інформацію викладену в заяві та визнаю неправомірність поширення такої інформації, а саме те, що полковник [PERSON]: чинив психологічний тиск, вчиняв тортури, вчиняв єзуїтські дії та вандалізм, діяв в дусі свавілля інквізитора, є активним носієм індоктринації ведення війни, доводив підлеглих до коматозного стану, і заслуговує розправи як в часи царської армії чи армії СРСР». Крім того, просив стягнути з відповідача судовий збір в сумі 640 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 06.02.2017 р. на ім'я першого заступника Міністра оборони України надійшла заява полковника у відставці [PERSON] (відповідача) від 22.01.2016 р., зареєстрована в Міністерстві оборони України за №П-667, щодо проведення службової перевірки та захисту прав його сина. Заява підписана особисто її автором. Із змістом вказаної заяви ознайомився перший заступник Міністра оборони України, посадові особи Департаменту інформаційно-організаційної роботи та контролю Міністерства оборони України, посадові особи Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України. Опрацювання (перевірка викладених фактів) заяви першим заступником Міністра оборони України було доручено начальнику Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальнику Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України. Аналогічне за змістом звернення було надіслано до Представника Уповноваженого з питань захисту прав військовослужбовців, яке в подальшому за дорученням першого заступника Міністра оборони України розглядалось начальником Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальнику Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, що підтверджується листом ТВО начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 17.02.2017 року №306/1/989. Крім того, на ім'я першого заступника Міністра оборони України 15.02.2017 р. надійшла заява від 10.02.2017 р. за підписом відповідача, додатком до якої, додавалося екстрене повідомлення - звернення, яке по змісту є аналогічне зазначеним вище заявам. Позивач вважає, що заяви відповідача є такими, що містить недостовірні данні, які порушують його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, у Заяві №667 відповідач зазначає про такі обставини та факти: полковник [PERSON] у присутності службових осіб Центру практично відмінив заключення лікаря центрального клінічного госпіталя (поліклініки) про надання звільнення від військової служби на 5 днів; проявив пряму загрозу життю і здоров'ю [PERSON], пообіцяв "поламати йому сутьбу, відправити "в дурку" й т.і; в знак протесту проти надзвичайного психологічного тиску і тортур з боку [PERSON]; коли [PERSON] зайшов, він (позивач) тримав ноги на столі і переглядав художній фільм; крім брутальної лайки і погроз про свою "величність" в ЦАМО України (центральний апарат Міноборони), і що він [PERSON] і є міністр [PERSON] не почув"; здійснюється великий тиск на суддів з боку відповідних осіб, в тому числі і Генеральної прокуратури. Головне виконати "загрозу полковника [PERSON] в життя"; на ієзуітські дії та вандалізм з боку полковника [PERSON]; реагувати на свавілля Інквізітора; в царській армії таких "офіцерів" розстрілювали на дуелі, в часи Радянської Армії стріляли в спину, такі люди як [PERSON] є активними носіями теорії індоктринації ведення війни противником; Збройні Сили України знаходяться на передодні нових, ще складніших випробувань. Такі як [PERSON] випливуть, ще й наживуться !!!; [PERSON], зловживаючи владою, прикриваючись своє виключністю (текст оригіналу); практично проводить антидержавну політику щодо підриву боєготовності ЗС України, формуванню анти-командирський настроїв; прилюдно знущалися над офіцерами і гордилися тим, що доводили їх до коматозного стану !; Надіслати подання на [PERSON] так званим керівникам ДНР, ЛНР, а також керівництву ЗС РФ з метою заохочення та відзначення за "роботу". Заява № 667 містить інформацію, яка є недостовірно по відношенню до позивача. Зміст Заяви № 667 ґрунтується на суб'єктивних твердженнях відповідача та цілеспрямований на формування у керівництва Міноборони, посадових осіб, підлеглого особового складу та колег стійкого уявлення про дії позивача, як особи, перевищуючої надані йому Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарним статутом Збройних Сил України повноваження, не у передбачений законом спосіб та за відсутності будь-яких моральних принципів останнього. Розповсюдження вказаної вище інформації є порушенням особистого немайнового права позивача, що полягає у приниженні його честі, гідності, а також ділової репутації. Відсутність фактів та обставин, про які йдеться в заяві №667 підтверджується листом першого заступника Міністра оборони України № 003937 та листом ТВО начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 28.02.2017 р. №306/1/1250. Із логічного аналізу місту заяви №667 вбачається наступне. Відповідач стверджує, що позивач чинив психологічний тиск, вчиняв тортури, вчиняв ієзуїтькі дії та вандалізм, діяв в дусі свавілля інквізитора, є активним носієм індоктринації ведення війни, доводив підлеглих до коматозного стану, і заслуговує розправи як в часи царської армії чи армії СРСР. Таким чином, як вважає позивач, інформація поширена відповідачем шляхом подання заяв є: 1) поширеною, тобто доведеною до певного кола осіб, а саме керівництва Міноборони, посадових осіб Міноборони, підлеглого особового складу та колег; 2) стосується саме позивача; 3) не відповідає дійсності; 4) порушує особисте немайнове право. Внаслідок розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, зміст якої містить звинувачення у протиправній поведінці та порушення моральних засад суспільства, позивач вважає, що йому було завдано моральної шкоди, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечував представник позивача в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що на ім'я першого заступника Міністра оборони України надійшла заява полковника у відставці [PERSON] (відповідача) від 22.01.2016 р., зареєстрована в Міністерстві оборони України 13.02.2016 р. за №П-667, щодо проведення службової перевірки та захисту прав його сина - лейтенанта [PERSON], командира 3 автомобільного взводу 2 автоколони Центра забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗС України. Заява підписана особисто її автором. Крім того, на ім'я першого заступника Міністра оборони України 15.02.2017 р. надійшла заява від 10.02.2017 р. за підписом відповідача, додатком до якої, додавалося екстрене повідомлення - звернення, яке по змісту є аналогічне зазначеним вище заявам. Позивач вважає, що заяви авторства відповідача є такими, що містить недостовірні данні, які порушують його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, у Заяві №667 відповідач зазначає про такі обставини та факти: полковник [PERSON] у присутності службових осіб Центру практично відмінив заключення лікаря центрального клінічного госпіталя (поліклініки) про надання звільнення від військової служби на 5 днів; проявив пряму загрозу життю і здоров'ю [PERSON], пообіцяв "поламати йому сутьбу, відправити "в дурку" й т.і; в знак протесту проти надзвичайного психологічного тиску і тортур з боку [PERSON]; коли [PERSON] зайшов, він (позивач) тримав ноги на столі і переглядав художній фільм; крім брутальної лайки і погроз про свою "величність" в ЦАМО України (центральний апарат Міноборони), і що він [PERSON] і є міністр [PERSON] не почув"; здійснюється великий тиск на суддів з боку відповідних осіб, в тому числі і Генеральної прокуратури. Головне виконати "загрозу полковника [PERSON] в життя"; на ієзуітські дії та вандалізм з боку полковника [PERSON]; реагувати на свавілля Інквізітора; в царській армії таких "офіцерів" розстрілювали на дуелі, в часи Радянської Армії стріляли в спину, такі люди як [PERSON] є активними носіями теорії індоктринації ведення війни противником; Збройні Сили України знаходяться на передодні нових, ще складніших випробувань. Такі як [PERSON] випливуть, ще й наживуться !!!; [PERSON], зловживаючи владою, прикриваючись своє виключністю (текст оригіналу); практично проводить антидержавну політику щодо підриву боєготовності ЗС України, формуванню анти-командирський настроїв; прилюдно знущалися над офіцерами і гордилися тим, що доводили їх до коматозного стану !; Надіслати подання на [PERSON] так званим керівникам ДНР, ЛНР, а також керівництву ЗС РФ з метою заохочення та відзначення за "роботу". Позивач вважає, що Заява № 667 містить інформацію, яка є недостовірно по відношенню до позивача. Як вбачається з листа ТВО начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 28.02.2017 р. № 306/1/1250, у Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України, відповідно до доручення Першого заступника Міністра борони України, опрацьовані питання, викладені у листі представника Уповноваженого Верховної Ради України та листі громадянина [PERSON] щодо порушень прав лейтенанта [PERSON] під час проходження останнім військової служби та можливих неправомірних дій начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України полковника [PERSON] по відношенню до лейтенанта [PERSON] На даний час перевірка фактів, викладених у листі громадянина [PERSON], зокрема, щодо можливої протиправної, як на його думку, поведінки начальника Центру полковника [PERSON] триває. Інформація щодо фактів конфліктної ситуації за участю полковника [PERSON] та лейтенанта [PERSON] на даний час не підтвердилась. Зазначене також підтверджується листом першого заступника Міністра оборони України на ім'я представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на № 4.2/7-П283648.17/26-128 від 06.02.2017 р. Відповідно до листа ТВО начальника Центрального управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській обл.) - військового коменданта (м. Київ) М.Є. Селіхова від 21.03.2017 р. № 91/ВЗ/1451, адресованого Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, вбачається, що у Центральному управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській обл.), у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», в межах компетенції, здійснювався розгляд звернень громадянина [PERSON] від 22.01.2017 р. в адресу Президента України та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неправомірних, як на його думку, дій командування Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України до його сина, лейтенанта [PERSON]. Викладені у Зверненнях факти свого підтвердження не знайшли, про що Заявника було повідомлено у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію ( ч. 4 ст. 277 ЦК України). Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до положень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як встановлено судом, на ім'я першого заступника Міністра оборони України надійшла заява полковника у відставці [PERSON] (відповідача) від 22.01.2016 р., зареєстрована в Міністерстві оборони України 13.02.2016 р. за №П-667, щодо проведення службової перевірки та захисту прав його сина - лейтенанта [PERSON], командира 3 автомобільного взводу 2 автоколони Центра забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗС України. Заява підписана особисто її автором. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов'язані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Проаналізувавши зміст заяви відповідача [PERSON] від 22.01.2016 р. на ім'я першого заступника Міністра оборони України, та норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач реалізував право на звернення до компетентних органів, передбачене ст. 40 Конституції України. Так, відповідач у поданій заяві просив провести перевірку вказаних ним фактів, реалізувавши своє право на звернення. Зі змісту заяви вбачається, що відповідач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про неправомірні дії позивача, як до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed