Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] ( далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування разом із спадкоємцем другої черги, визнання права власності, усунення від спадкування. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що в березні 1997 року, позивач познайомилася з [PERSON], з січня 1999 року вирішили проживати разом і позивач вселилася у належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]. З того часу позивач та [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне домашнє господарство, був спільний грошовий бюджет. 12 лютого 2002 року позивачем та [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS]. Після придбання квартири, оселилися в ній та проживали постійно за вказаною адресою як чоловік та дружина, проте офіційно шлюб не реєстрували. [INFO] цивільний чоловік позивача, [PERSON], помер. Після його смерті відкрилася спадщина, що складається із спадкової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; спадкова справа № 55854115; місце заведення [ADDRESS] приватний нотаріус Суперфін Б.М.. Останні півроку цивільний чоловік позивача тяжко хворів, з 18.06.2013 року по 12.07.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в Міській клінічній лікарні № 9, діагноз - атеросклеротичний кардіосклероз, мерехтлива аритмія, хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця; щодня позивач провідувала його в лікарні та приносила все необхідне, після виписки з лікарні він продовжив лікування вдома, починаючи з грудня 2013 року по день смерті перебував у безпорадному стані та постійно потребував допомоги, весь цей час позивач була поруч, до останніх днів життя турбувалася про нього - купувала ліки, слідкувала за прийомом ліків, купувала продукти, оплачувала всі рахунки, готувала їжу, викликала лікарів. Тому позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] без шлюбу в період з січня 1999 року по день смерті [PERSON] [INFO]; визнати за [PERSON] право на спадкування після смерті [PERSON] разом із спадкоємцями другої черги; визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В процесі розгляду справи представником позивача було збільшено позовні вимоги, а саме: усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] [INFO]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Суду пояснила, що померлий [PERSON] упродовж свого життя не знаходився ні з ким в офіційному шлюбі, не перебував у фактичних сімейних відносинах ні з ким, не вів сумісного побуту з жодною з жінок. Однак він мав серед своїх знайомих декілька жінок, які час від часу до нього приходили та допомагали по господарству. Знайомство з позивачем відбулося приблизно у 2005 році. Систематично до померлого приїжджали провідати дві племінниці та внучата племінниця, що залишалися часто ночувати, однак позивача жодного разу не бачили та не бачили її особистих речей у квартирі, що свідчить про відсутність сумісного проживання і побуту з померлим. У 2002 році померлий продав свою стару, без ремонту однокімнатну квартиру [ADDRESS] та мала велику площу. Після чого він придбав більш дешеву, маленьку за площею квартиру [ADDRESS] і на залишок грошових коштів зробив у ній ремонт. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що позивач з [PERSON] проживали як чоловік та жінка, останній час [PERSON] хворів, а позивач його доглядала. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що їм відомо про те, що з померлим однією сім`єю ні позивач, ні будь-яка інша жінка не проживали, вони його інколи навідували, він не просив у них допомоги у зв`язку з хворобою, а на похорон не змогли приїхати у зв`язку з подіями на майдані в м. Києві. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до пояснень позивача, викладених в позовній заяві, з січня 1999 року позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне домашнє господарство, був спільний грошовий бюджет. Як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS]. В пункту 3 договору зазначено, що продаж цей вчинено за 10000,00 грн., які продавець приймає готівкою в процесі оформлення цього договору після узгодження його тексту. Підписання цього договору буде свідчити про те, що розрахунки за квартиру здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця (а.с.95). Згідно довідки форми № 3 власником особового рахунку житлової площі, що знаходиться у [ADDRESS] є [PERSON], помер [INFO] (а.с.98). [PERSON] помер [INFO], відповідно до копії свідоцтва про смерть від 19.02.2014 року, серія [NUMBER] (а.с.14). Позивач просить визнати факт проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] без шлюбу в період з січня 1999 року по день смерті [PERSON] [INFO], визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому позивач зазначає, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], була придбана нею та її цивільним чоловіком за договором купівлі-продажу 12.02.2002 року за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а також на момент придбання квартири обоє працювали, мали певні заощадження. Крім цього, позивач мала, окрім основного за місцем роботи, ще й додатковий дохід, а тому кошти за квартиру сплатили порівно. При вирішенні даного спору судом застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР та Кодексу про шлюб та сім'ю України, які діяли на момент виникнення та припинення спірних правовідносин. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 2 ст. 6 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Відповідно до ч.2, 3 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Як роз'яснено в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Суди мають враховувати, що до введення в дію Указу Президії Верховної Ради СРСР від 8 липня 1944 р. фактичні шлюбні відносини мали такі самі правові наслідки, як і зареєстрований шлюб, за умови, що ці відносини не припинялися, але шлюб не був зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя чи пропажі безвісти на фронті. Оскільки норми законодавства колишнього СРСР із цих питань не суперечать Конституції та законам України, вони можуть застосовуватися судами на підставі постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР". Згідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона приймала участь у придбанні спірної квартири шляхом надання своїх особистих коштів. Враховуючи норми Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність», суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про визнаня факту проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] без шлюбу в період з січня 1999 року по день смерті [PERSON] [INFO], а отже і квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка була придбана за договором купівлі-продажу 12.02.2002 року не може бути об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і не може бути визнано за [PERSON] право власності на ? частину даної квартири. Відповідно до матеріалів справи, 15.03.2014 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за законом, що залишилася після смерті брата - [PERSON], у зв`язку з чим, 15.03.2014 року було заведено спадкову справу № 3/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.73). 08 серпня 2014 року, [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.99). Позивач просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] [INFO]. Позивач у своїх доводах, викладених в заяві про збільшення позовних вимог, зазначає, що останні півроку [PERSON] тяжко хворів, починаючи з грудня 2013 року по день смерті перебував у безпорадному стані та постійно потребував допомоги, а позивач весь час була поруч, до останніх днів життя турбувалася про нього. Також вказала, що рідна сестра спадкодавця - [PERSON], що є спадкоємицею другої черги та претендує на спадщину, жодного разу не навідалася до нього в період хвороби, не надавала допомоги, якої він потребував, перебуваючи в безпорадному стані. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1264 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч.2 ст. 1259 ЦК України). Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні представником позивача не доведено та не надано доказів, що [PERSON] починаючи з грудня 2013 року по день смерті перебував у безпорадному стані та постійно потребував допомоги, а також те, що відповідач ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, а позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, - тому позовні вимоги про усунення відповідача від права на спадкування за законом та про визнання за позивачем право на спадкування після смерті [PERSON] разом із спадкоємцями другої черги не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed