Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.2019 Національним банком України був виданий оскаржуваний Наказ № 3167-к «Про звільнення [PERSON] ». Згідно Наказу 3167-к, позивача було звільнено з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ за вчинений прогул без поважних причин, «пункт 4 статті 40 КЗпП України». Виданню Наказу 3167-к передували викладені нижче події. З 01.03.2016 позивач працював на посаді Директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ. 13.10.2016 мене було звільнено Відповідачем, відповідно до Наказу Національного банку України № 4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення [PERSON] » (далі - «Наказ 4169-к»). Це звільнення було здійснене з порушенням вимог застосовного законодавства. 08.12.2017 суддею Шевченківського районного суду м. Києва Волошиним В.О. було прийняте рішення у справі № 761/40914/16-ц. Рішенням було встановлено, зокрема: Визнати Наказ Національного банку України № 4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення [PERSON] » - незаконним; Поновити [PERSON] на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Національного банку України з 13.10.2016; Стягнути з Національного банку України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. 31.01.2018 Апеляційний суд м. Києва прийняв постанову, якою залишив Рішення про поновлення без змін (далі - «Постанова Апеляційного суду). 04.01.2018 позивач отримав від Відповідача поштою копії таких документів: Наказ НБУ № 4242-к від 19.10.2016 Про скорочення штату працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування (далі - «Наказ про скорочення Департаменту»), згідно якого було скорочено всіх працівників Департаменту, копія додається; Наказ НБУ № 4322-к від 14.12.2017 «Про поновлення на роботі [PERSON] » (далі - «Наказ про поновлення»), згідно якого мене було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14.10.2016; Попередження від 14.12.2017 про звільнення [PERSON] , з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування (далі - «Попередження про звільнення») у зв`язку зі скороченням посади (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України), копія додається. 17.10.2016 Правління НБУ прийняло Рішення № 341-рш від 17.10.2016 «Про внесення змін до структури Національного банку України» (далі - «Рішення про зміну структури»), згідно якого Департамент реєстраційних питань та ліцензування був виключений зі структури НБУ, а його функції були передані Управлінню реєстрації та ліцензування, яке також було створене зазначеним Рішенням про зміну структури, копія Рішення додається. На виконання Рішення про зміну структури в НБУ був виданий Наказ про скорочення Департаменту, зазначений вище.. Згодом Управління реєстрації та ліцензування було перетворено у Департамент ліцензування НБУ, що вбачається із структури НБУ. Отже, Наказ про поновлення на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування було видано Відповідачем через рік і два місяці після ліквідації самого Департаменту реєстраційних питань та ліцензування. При цьому, всі функції Департаменту реєстраційних питань та ліцензування були передані спочатку до Управління реєстрації та ліцензування, а потім до Департаменту ліцензування НБУ. З 13.10.2016 до 06.11.2019 всі функції, які виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування НБУ станом на 13.10.2016, продовжували виконуватись підрозділами НБУ. Про це свідчить, зокрема, той факт, що у зазначений час не вносилось жодних змін до положень Закону України «Про Національний банк України», які б якимось чином змінювали функції НБУ, що виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування станом на 13.10.2016. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України: «Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України». Тобто, без відповідних змін до законодавства, функції НБУ, і його структурних підрозділів загалом, не могли бути змінені. Отже, враховуючи викладені вище обставини, поновлення позивача на роботі в НБУ, відповідно до Рішення про поновлення, мало відбуватись з відновленням всіх істотних умов праці, які існували станом на 13.10.2016, включаючи відновлення всіх моїх функцій як керівника діяльності НБУ з реєстраційних питань та ліцензування. Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗПП»), при поновленні на посаді, трудові договори з іншими особами, які виконували роботу, що виконувалась на час незаконного звільнення, підлягали розірванню у частині виконання такої роботи. Також, на утриманні позивача на той час знаходились, і знаходяться зараз, троє дітей, що було підставою для застосування положень п. 1 ч. 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України, при поновлені на роботі. Про зазначені обставини я повідомляв Відповідача письмово такими листами: Відповідач ніколи не повідомляв мені про зміну істотних умов праці, як це передбачено ст. 32 Кодексу законів про працю України, у порівнянні з тими, які розповсюджувались станом на 13.10.2016. Разом з тим, як вбачається з викладених у цьому Позові обставин, очевидним є той факт, що виконання Відповідачем умов трудового договору із позивачем, який існував станом на 13.10.2016, було не можливим без дотримання умов, викладених вище, а також викладених у зверненнях до Відповідача, зазначених. У період з 08.12.2017 по 06.12.2019 Відповідач не відновив істотні умови праці позивача, які існували станом на 13.10.2016 попри наявність всіх об`єктивних умов, необхідних для такого відновлення. Цим Відповідач порушив низку положень КЗПП,. У листах, зазначених у пунктах 7 та 12 цього Позову, позивач інформував Відповідача, що не погоджується на виконання роботи, не обумовленої трудовим договором і для виходу на роботу чекає від Відповідача повідомлення, що НБУ забезпечив дотримання умов трудового договору між ним та НБУ, відповідно до якого позивач працював у НБУ до 13.10.2016. Разом з тим, таке повідомлення не було надіслане Відповідачем, через що позивач не мав можливості вийти на роботу до дати видання Наказу 3167-к. Отже, позивач не виходив роботу через односторонню зміну Відповідачем умов трудового договору. Тому позивач просив визнати незаконним Наказ Національного банку України № 3167-к Про звільнення [PERSON] від 06.11.2019. Відповідачем було подано до суду відзив, згідно якого останній зазначав що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі № 761/40914/16-ц наказом Національного банку України від 14.12.2017 № 4322-к [PERSON] поновлено на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14 жовтня 2016 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці. Оскільки після винесення Шевченківським районним судом м. Києва рішення у справі № 761/40914/16-ц [PERSON] до роботи не приступив, 19.12.2017 йому поштою були направлені копія наказу Національного банку України від 14.12.2017 № 4322-к, лист Національного банку України від 18.12.201 № 17-0008/84583 та копія попередження про звільнення. [PERSON] отримав ці документи 04.01.2018. У подальшому Національний банк України неодноразово надсилав на адресу [PERSON] листи з інформацією про його поновлення на роботі, вимогою приступити до роботи та надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі (листи від 18.12.2017 № 17-0008/84583, від 03.01.2018 № 17-0008/267, від 03.01.2018 № 17-0008/275, від 03.01.2018 №17-0008/277, від 10.01.2018 № 17-008/1596, від 22.01.2018 № 18-0007/3899, від 21.02.2018 № 17- 0008/10551, від 12.03.2018 № 17-0008/13870, від 29.05.2018 № 17-0008/29495, від 28.11.2018 № 17-0008/63628, від 13.02.2019 № 17-0008/8265, від 29.07.2019 № 17-0008/39013, від 29.07.2019 № 17-0008/39015, від 29.07.2019 № 17-0008/39016, від 29.07.2019 № 17-0008/39020). [PERSON] усі листи Національного банку України були залишені без уваги. У січні 2019 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області (справа № 369/244/19-ц) з позовом, у якому, зокрема, наполягав на. тому, що трудові відносини між ним та Національним банком України з 05.03.2018 припинені. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.02.2019 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Судами апеляційної та касаційної інстанцій рішення суду І інстанції залишено без змін. Київський апеляційний суд у постанові від 06.06.2019 по справі № 369/244/19-ц зазначає: "Однак, як встановлено з матеріалів справи та пояснень представника відповідача, наказ про звільнення [PERSON] . Національним банком України не видався. Враховуючи викладене, підстав для виплати [PERSON] вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України та видачі йому трудової книжки немає, оскільки як на час пред`явлення даного позову, так і на час розгляду справи в суді, [PERSON] із займаної посади не звільнений". Верховний Суд у постанові від 18.12.2019 по справі № 369/244/19-ц підтримав думку апеляційного суду. Таким чином, між [PERSON] та Національним банком України існували трудові відносини. Відповідно до статті 149 КЗпП України на виконання доручення директора Департаменту персоналу від 04.11.2019 № 15-д менеджери управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 05.11.2019 о 13 год. 18 хв. в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вулиця П. Болбочана, 8, зажадали від [PERSON] письмових пояснень з приводу відсутності його на роботі з дати поновлення на роботі до 05.11.2019 та вручили йому лист Національного банку України від 04.11.2019 №17-0008/57557 (далі - Лист) з проханням до 15.00 06.11.2019 надати письмові пояснення на ім`я Голови Національного банку України з приводу відсутності його на роботі у зазначений період часу. [PERSON] пояснення у встановлений строк не надав, а на другому примірнику Листа зробив напис наступного змісту: " Причина невиходу на роботу була повідомлена НБУ у 2017-2019 рр. поштовими відправленнями. Працювати у НБУ наміру не маю з 01.01.2017". Відповідно до листів [PERSON] (вхідні № 526/6494 від 23.01.2018, № 526/13057 від 09.02.2018, № 526/13721 від 12.02.2018, № 526/69619 від 21.08.2018, № 510/5096 від 18.01.2019) причиною його невиходу на роботу було, на його думку, неналежне виконання Національним банком України рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі №761/40914/16-ц. Проте, як зазначалося вище, у справі № 369/244/19 судами усіх інстанцій визнано належне виконання Національним банком України судового рішення по справі № 761/40914/16-ц. [PERSON] з рішеннями судів у справі № 369/244/19 був обізнаний оскільки особисто брав участь у судових засіданнях та подавав апеляційну та касаційну скарги. Він достеменно знав, що його вимоги є необгрунтованими, між ним та Національним банком України існують трудові відносини і він зобов`язаний приступити до роботи. Відповідно до вимог статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані, зокрема, додержуватися трудової дисципліни. [PERSON] допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з дати поновлення на роботі на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі № 761/40914/16-ц та наказу Національного банку України від 14.12.2017 № 4322-к. У зв`язку з цим, 07.11.2019 [PERSON] звільнений з роботи за вчинений прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України (наказ Національного банку України від 06.11.2019 № 3167-к). Відповідно до наказу Національного банку України від 06.11.2019 № 3170-к [PERSON] здійснено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (за час вимушеного прогулу з 14.10.2016 до 13.12.2017). У день звільнення [PERSON] під підпис був ознайомлений з наказами Національного банку України від 06.11.2019 № 3167-к та від 06.11.2019 № 3170-к та йому була вручена трудова книжка серії [NUMBER] . Висновки Верховного Суду у справах за позовами про поновлення на роботі працівників, звільнених за прогул у зв`язку з невиходом на роботу після прийняття судом рішення про їх поновлення на роботі, містяться, зокрема, у таких постановах: від 31.10.2019 по справі № 810/1391/16; від 18.12.2019 по справі № 369/244/19-ц; від 22.05.2019 по справі № 534/1678/17-ц; від 12.12.2018 по справі № 818/501/16; від 03.04.2019 по справі № 569/7860/16-ц. Верховний Суд у цих постановах звертає увагу на те, що після поновлення на роботі трудовий договір між сторонами продовжує існувати до видання роботодавцем нового наказу про звільнення (справа № 369/244/19-ц). Такий дисциплінарний проступок як црогул (невихід на роботу без поважних причин) має триваючий характер і працівник, не приступивши до роботи в установлений день, а також у наступні дні (місяці), продовжує порушувати трудову дисципліну. При цьому, прогулом слід визнати кожний робочий день, починаючи з того дня, коли працівнику стало достеменно відомо про своє поновлення (справи № 818/501/16, № 810/1391/16). У всіх зазначених справах Верховним Судом було визнано законним звільнення працівника за прогул у зв`язку з тим, що після поновлення на роботі він до роботи не приступив. Тому відповідач просив у вимогах позову відмовити. Позивач подав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, вимоги позову підтримав та просив його задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог позову заперечував, просив у позові відмовити. Суд заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 13 жовтня 2016р., відповідно до Наказу голови Національного банку України №4169-к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено з роботи з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 13 жовтня 2016р. за вчинення винних дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього (п. 2 ст. 41 КЗпП України). Відповідно до рішення Правління НБУ прийняло Рішення № 341-рш від 17.10.2016 «Про внесення змін до структури Національного банку України», Наказом Директора Департаменту персоналу від 19 жовтня 2016 року № 4242-к скорочено штат та чисельність працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року задоволено позов [PERSON] до Національного банку України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано Наказ Національного банку України № 4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення [PERSON] » - незаконним; поновлено [PERSON] на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Національного банку України з 13.10.2016; стягнуто з Національного банку України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2018 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року залишено без змін. На виконання рішення суду Наказом в.о. Голови Національного банку України від 14.12.2017 року №4322-к «Про поновлення на роботі [PERSON] » позивача було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування. Визначено [PERSON] робоче місце за адресою [ADDRESS] . У зв`язку із поновленням [PERSON] на роботі та виключенням зі структури Національного банку України Департаменту реєстраційних питань та ліцензування в.о. Голови Національного банку України видано Наказ від 14.12.2017 року №4323-к «Про тимчасове підпорядкування [PERSON] », згідно якого позивач підпорядковується заступникові Голови Національного банку України. Пунктом 2 наказу від 14 грудня 2017 року № 4323-к вказано заступникові Голови Національного банку Борисенку Р.М. здійснювати керівництво та контроль за роботою [PERSON] , залучати його до роботи відповідно до потреб Національного банку України, зокрема, надавати [PERSON] доручення, вказівки, підписувати розпорядження з питань організації роботи [PERSON] , погоджувати його відсутність на робочому місці, зокрема, переміщення між будівлями Національного банку України. 04.01.2018 року позивач [PERSON] ознайомився із попередженням про звільнення від 14.12.2017 року, в якому його одночасно повідомлено про можливість переведення на посаду згідно переліку вакантних посад, що додавався до повідомлення 06.11.2019 Національним банком України був виданий Наказ № 3167-к «Про звільнення [PERSON] ». Згідно Наказу 3167-к, позивача було звільнено з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ за вчинений прогул без поважних причин, «пункт 4 статті 40 КЗпП України». Згідно даного наказу було зазначено що, 06 листопада 2019 року на розгляд Правління Національного банку України надійшла доповідна записка директора Департаменту персоналу Прохоренко О. О. з пропозицією розглянути питання про звільнення [PERSON] , директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Встановлено, що наказом Національного банку України від 13 жовтня 2016 року №4169-к директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування [PERSON] було звільнено з роботи за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього (пункт 2 статті 41 КЗпП України). На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі № 761 /40914/16-ц наказом Національного банку України від 14 грудня 2017 року № 4322-к [PERSON] поновлено на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14 жовтня 2016 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці. Пунктом 2 вказаного наказу визначено [PERSON] робоче місце за адресою [ADDRESS] . У зв`язку із поновленням [PERSON] на роботі та виключенням зі структури Національного банку України Департаменту реєстраційних питань та ліцензування видано наказ Національного банку України від 14 грудня 2017 року № 4323-к "Про тимчасове підпорядкування [PERSON] ", згідно з яким цього працівника підпорядковано заступникові Голови Національного банку України Борисенку Р. М . Таким чином, Національним банком України рішення суду від 08.12.2017 про поновлення [PERSON] на роботі виконано, що підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 06.06.2019 у справі №369/244/19. Однак, з моменту поновлення на роботі та до теперішнього часу, [PERSON] до роботи фактично не приступив, заробітна плата йому за цей період не виплачувалась. Національним банком України неодноразово надсилались на адресу [PERSON] листи з інформацією про поновлення на роботі, вимогою приступити до роботи та надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі (листи від 18.12.2017 № 17-0008/84583, від 03.01.2018 №17-0008/267, від 03.01.2018 №17-0008/275, від 03.01.2018 №17-0008/277, від 10.01.2018 № 17-008/1596, від 22.01.2018 № 18-0007/3899, від 21.02.2018 № 17-0008/10551, від 12.03.2018 № 17-0008/13870, від 29.05.2018 № 17- 0008/29495, від 28.11.2018 № 17-0008/63628, від 13.02.2019 № 17-0008/8265, від 29.07.2019 № 17-0008/39013, від 29.07.2019 № 17-0008/39015, від 29.07.2019 № 17-0008/39016, від 29.07.2019 № 17-0008/39020). Проте [PERSON] вимоги Національного банку України стати до роботи на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року та наказу Національного банку України від 14 грудня 2017 року № 4322-к проігнорував. На виконання доручення директора Департаменту персоналу від 04 листопада 2019 року № 15-д менеджери управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 05 листопада 2019 року о 13 год. 18хв. в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вулиця П. Болбочана, 8 зажадали від [PERSON] письмових пояснень з приводу тривалої відсутності його на роботі (з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу) та вручили йому лист Національного банку України від 04.11.2019 № 17-0008/57557 з проханням надати письмові пояснення на ім`я Голови Національного банку України з приводу відсутності його на роботі з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу. [PERSON] ознайомився з Листом, отримав його перший примірник, а на другому примірнику Листа зазначив дату отримання 05.11.2019 та поставив особистий підпис. Також на другому примірнику Листа зробив напис наступного змісту: " Причина невиходу на роботу була повідомлена НБУ у 2017-2019 рр. поштовими відправленнями. Працювати у НБУ наміру не маю з 01.01.2017". Відповідно до листів [PERSON] (вхідні № 526/6494 від 23.01.2018, №526/13057 від 09.02.2018, №526/13721 від 12.02.2018) причиною його невиходу на роботу є, на його думку, невиконання Національним банком України рішення суду від 08 грудня 2016 року з тих підстав, що відсутній Департамент реєстраційних питань та ліцензування, на посаді директора якого він поновлений. [PERSON] вважає, що повинен бути призначеним на посаду директора Департаменту ліцензування Національного банку України. Однак постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року у справі № 369/244/19 визнано зазначені вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки Національним банком України видано наказ про поновлення працівника на роботі, визначено його трудові функції та повноваження. Відповідно до вимог статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані, зокрема, додержуватися трудової дисципліни. У порушення вимог КЗпП України [PERSON] допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з моменту поновлення на роботі на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі № 761/40914/16-ц та наказу Національного банку України від 14.12.2017 № 4322-к по теперішній час. Постановою Київського апеляційного суду від 06.06.2019 року (Є.У.Н. 369/244/19), що залишено без змін Постановою Верховного суду від 18 грудня 2019 року, встановлено що рішення суду від 08 грудня 2017 року про поновлення [PERSON] на роботі було фактично виконано відповідачем Національним банком України. Однак, як вбачається з табелю обліку використання робочого часу Національного банку України за грудень 2017 року - січень 2019 року та пояснень сторін, [PERSON] до виконання роботи не приступив, надані доручення та робочі обов`язки не виконує, на робоче місце не з`являється. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". Згідно акту від 05 листопада 2019 року складеного працівниками НБУ, вбачається що н а виконання доручення директора Департаменту персоналу від 04 листопада 2019 року № 15-д менеджери управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 05 листопада 2019 року о 13 год. 18хв. в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вулиця П. Болбочана, 8 зажадали від [PERSON] письмових пояснень з приводу тривалої відсутності його на роботі (з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу) та вручили йому лист Національного банку України від 04.11.2019 № 17-0008/57557 з проханням надати письмові пояснення на ім`я Голови Національного банку України з приводу відсутності його на роботі з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу. [PERSON] ознайомився з Листом, отримав його перший примірник, а на другому примірнику Листа зазначив дату отримання 05.11.2019 та поставив особистий підпис. Також на другому примірнику Листа зробив напис наступного змісту: " Причина невиходу на роботу була повідомлена НБУ у 2017-2019 рр. поштовими відправленнями. Працювати у НБУ наміру не маю з 01.01.2017". Статтею 139 КЗпП України визначено обов`язок працівників працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, з аналізу норми пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України вбачається, що необхідною підставою для звільненні працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є відсутність на роботі працівника без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, поважність причин, виключають вину працівника щодо відсутності на роботі. Отже, з матеріалів справи вбачається що [PERSON] допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з дати поновлення на роботі на підставі рішення суду та наказу Національного банку України від 14.12.2017 № 4322-к. Факт належного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, а також факт його не виходу на роботу. У зв`язку з цим, 07.11.2019 [PERSON] звільнений з роботи за вчинений прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed