Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Національний Фармацевтичний університет звернувся з позовом до суду до [PERSON] про стягнення заборгованості, у розмірі 42876,74 грн. за надані освітні послуги, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі рішення приймальної комісії від 25.07.2006 р. № 28 Наказом ректора Національного фармацевтичного університету від 25.07.2006 р. № 470 відповідачка була зарахована на 1 курс 2006/2007 навчального року денної форми навчання за спеціальністю «Фармація» за освітньо-кваліфікаційним рівнем - спеціаліст за рахунок коштів Державного бюджету України, за навчальним планом 5 років. У 2006 р. між Національним фармацевтичним університетом та відповідачкою було укладено Угоду про підготовку фахівців із вищою освітою, за якою вищий заклад освіти зобов'язався забезпечити студенту якісну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. А студент, в сою чергу зобов'язується оволодіти знаннями та прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Однак відповідачка після здобуття вищої освіти в фармацевтичному університеті повинна була за направленням відпрацювати в "Фармація" МЛА № 110 м. Миколаїв не менше трьох років, але без поважних на то причин на роботі не з'явилася до 01.08.2011 р., тобто взяті на себе обов'язки по угоді відповідачка не виконала, в зв'язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду із зазначеним позовом. Під час розгляду справи до участі у справі в якості третьої особи було залучено підприємство комунальної власності області "Фармація". Представник позивача Ченксєва К.Ю. в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, однак на адресу суду направила письмові пояснення та клопотання про розгляд справи за відсутності представника Національного Фармацевтичного університету у зв'язку із матеріальними проблемами університету. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання також не з'явилась, але на адресу суду направила письмові заперечення, в яких просила відмовити позивачеві в позові. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову при цьому в судовому засіданні пояснила, що чинним законодавством не передбачено механіхму який би зобов'язав випускника вищого навчального закладу відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором. Вартість навчання відшкодовуєтьсяч до Державного бюджету, а витрати пов'язані з тим, що випускник не приступив до роботи, компенсуються замовнику. А оскільки Національний Фармацевтичний університет лише здіснював навчання на замовлення ПКВО "Фармація", за що вже отримав кошти з бюджету, то рахує , що у позивача відсутнє право на звернення до суду із зазначеним позовом. В зв'язку із чим, посила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи - Родіна Н.А. в судовому засіданні при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника відповідачки, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. На підставі рішення приймальної комісії від 25.07.2006 р. № 28 Наказом ректора Національного фармацевтичного університету від 25.07.2006 р. № 470 відповідачка була зарахована на 1 курс 2006/2007 навчального року денної форми навчання за спеціальністю «Фармація» за освітньо-кваліфікаційним рівнем - спеціаліст за рахунок коштів Державного бюджету України, за навчальним планом 5 років. У 2006 р. між Національним фармацевтичним університетом та відповідачкою було укладено Угоду про підготовку фахівців із вищою освітою, за якою вищий заклад освіти зобов'язався забезпечити студенту якісну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. А студент, в свою чергу зобов'язується оволодіти знаннями та прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. За наказом ректора Університету від 17.06.2011 № 441 відповідачку було відраховано зі складу студентів у зв'язку із закінченням навчання і здобуттям вищої освіти. Відповідно до направлення № 81/11 відповідачку було направлено в розпорядження ПКВО "Фармація" МЛА № 110 і вона повинна була приступити до роботи 01.08.2011 р., але до роботи в зазначений день відповідач не приступила. Відповідно до положень ст. 53 Конституції України зазначено, що держава забезпечує доступність та безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Конвенція Міжнародної організації праці N 29 "Про примусову чи обов'язкову працю", що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції "Про скасування примусової праці" N 105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 N 2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Водночас відповідно до частини 2 статті 52 Закону України "Про освіту" випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України N 992 від 22.08.96 року затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Пункт 14 зазначеного Порядку встановлює, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до Закону України "Про вищу освіту" основним завданням, що стоїть перед вищими навчальними закладами, є здійснення освітньої діяльності, яка забезпечує підготовку фахівців відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Цей закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Не зазначено у законі і той факт, що вищий навчальний заклад зобов'язаний гарантувати випускникові його працевлаштування, у обов'язки вищого навчального закладу входить сприяння працевлаштуванню своїх випускників. Таким чином, стаття 52 Закону України "Про освіту" та Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 року N 992, за своїм змістом суперечать Конституції України, Міжнародній Конвенції "Про скасування примусової праці" та статті 56 Закону України "Про вищу освіту". Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).Обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України) та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах (стаття 53 Конституції України). Через відсутність механізму, який би зобов'язав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, будь-які матеріальні претензії до нього є неправомірними. Відповідно до зазначених положень нормативних актів вартість навчання відшкодовується до державного бюджету, а витрати, пов'язані з тим, що випускник не приступив до роботи, компенсуються замовнику. Позивач в даному випадку не є замовником, крім того, позивач просить стягнути кошти на користь Національного фармацевтичного університету, а не відшкодувати вартість навчання до державного бюджету. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача не обґрунтовані, не доведені, в зв'язку з чим в задоволенні позову позивачеві слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, в сумі 428 грн. 77 коп. - слід віднести за його рахунок.

Outcome: dismissed