Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до приватного підприємства "Укрпалетсистем" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03 квітня 2016 року наказом №145-к від 01.04.2016 року його було прийнято на посаду оператора заправних станцій АЗС №63 в приватне підприємство "Укрпалетсистем". Про прийняття на роботу, з правилами внутрішнього трудового розпорядку, графіком роботи, оплатою праці [PERSON] повідомили в усній формі. В дійсності графік роботи, оплата праці безпідставно змінювались. Врешті-решт його поставили в такі умови, що він був вимушений написати заяву на звільнення за власним бажанням, про звільнення його повідомлено по телефону, з наказом його не було ознайомлено і в той же день він отримав трудову книжку, про що написав відповідну розписку. Позивач не погоджуючись з причиною звільнення до сплину двотижневого строку попередження про звільнення, звертався до відповідача із заявою про внесення змін до наказу про звільнення та просив виплатити йому вихідну допомогу, однак відповідачем проігноровано його звернення. А тому, позивач вважає що відповідачем порушено законодавство про працю та просив визнати його звільнення незаконним і стягнути на його користь вихідну допомогу передбачену колективним договором. До початку розгляду справи по суті позивач надіслав заяву про зміну предмету позову, в заяві просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача, поновити його на роботі і стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2017 року по день ухвалення рішення. Розгляд справи просив провести без його участі. Представник відповідача [PERSON], який діє згідно з довіреністю, в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в повному обсязі. Посилаючись на судову практику у випадку кваліфікації підстав звільнення, а також зазначив, що позивачем було подано до ПП "Укрпалетсистем" заяву про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому, під час написання заяви, позивачем не було зазначено посилання на ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, та не було зазначено строку розірвання трудового договору, що є обовязковою умовою при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України. Тому його було звільнено на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, оскільки звільнення без посилання на ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України не тягне виникнення у позивача права на вихідну допомогу та відшкодування моральної шкоди, не відповідає його бажанню. Зауважив, що докази позивачем отримані з порушенням встановленого порядку та отриманні незаконним шляхом. Також, відповідач просив врахувати, що позивачем пропущено строк оскарження, який передбачений частиною 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, оскільки з наказом про звільнення [PERSON] ознайомлений і отримав трудову книжку 24.07.2017 року. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Пунктом 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України передбачено, що безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 03 квітня 2016 року по 20 липня 2017 року працював у приватному підприємстві "Укрпалетсистем" на посаді оператора заправних станцій АЗС №63. 19 липня 2017 року, позивачем власноруч на ім'я директора подано заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.39). Наказом №362-к від 20.07.2017 року [PERSON] звільнено з посади оператора заправних станцій АЗС №63 20 липня 2017 року за власним бажанням ст.38 Кодексу законів про працю України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 03.04.2016 року по 20.07.2017 року (а.с.41). Як вбачається із копії витягу із наказу №362-к від 20.07.2017 року та копії розписки від 24 липня 2017 року позивач під розписку отримав трудову книжку і ознайомився із змістом наказу (а.с.40-41). Згідно даного наказу директора приватного підприємства "Укрпалетсистем" № 362-к, вбачається, що позивач [PERSON] був з ним ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді прав про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Так, статтею 38\~Кодексу законів про працю України, передбачено, що працівник, має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. При цьому, відповідно ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Згідно вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Нормами статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, за правилами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних\~\~як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів, що передбачається ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України\~\~ Крім того, ст.58 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Однак, як передбачено ст.59 Цивільного процесуального кодексу України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А тому, враховуючи, що положення ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з доводів сторін та досліджених доказів, суд вважає, що у даному випадку мало місце волевиявлення працівника [PERSON], а саме звільнення за власним бажанням, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Про наявність бажання відкликати свою заяву про звільнення або ж продовжувати працю після написання заяви про звільнення позивач також у позові не посилається. Не встановлено цих обставин і в судовому засіданні. Зокрема, стаття 235 Кодексу законів про працю України, передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Стаття 47 Кодексу законів про працю України - Обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На підтвердження повного розрахунку відповідачем надано довідку про доходи [PERSON] (а.с.64). Зважаючи, що у позові про поновлення на роботі відмовлено, відповідно, відсутні будь-які підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги доводи позивача, щодо порушення його прав з боку відповідача, заперечення представника відповідача,

Outcome: dismissed