Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Першого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України, Десятого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС Українипро стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Заявлені вимоги мотивовані тим, що з 01.09.1993 року по 31.10.2014 року працював помічником командира 2 взводу Першого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України, який постійно дислокувався за адресою: м.Дзержинськ, вул.Кірова, 25а., при цьому юридична адреса була такою: Донецька область, м.Горлівка, пр.Леніна, 219. Згідно «Дислокації підрозділів ДВГРС в вугільній промисловості України, які обслуговують гірничі підприємства», затвердженої 21.10.2014 року Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, узгодженої 21.04.2014 року з Державною службою гірничого надзору і промислової безпеки та згідно Наказу Центрального штабу ДВГРС «Про перепідпорядкування підрозділів» №112 від 30.10.2014 року 2 взвод Першого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України перепідпорядкований з 01.11.2014 року Десятому воєнізованому гірничорятувальному загону, його адреса: 85323, Донецька область, м.Димитров, пров.Робочий, 1. Позивач вказує, що згідно він був звільнений з попереднього місця роботи за переведенням на посаду помічника командира 2 взводу Десятого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України на умовах контракту. [PERSON] зазначає, що відповідач - Перший воєнізований гірничорятувальний загін ДВГРС України виплачував заробітну плату з затримкою, в зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі у сумі 7132,22 грн., яка при звільненні сплачена не була. Просить стягнути індексацію заборгованості заробітної плати у розмірі 342,26 грн. Відповідачем також не були перераховані страхові внески в Пенсійний фонд за жовтень 2014 року, що може зумовити зменшення страхового стажу у майбутньому для призначення пенсії, тому просить зобов'язати Перший воєнізований гірничорятувальний загін ДВГРС України провести із його заробітної плати за жовтень 2014 року відповідні внески до Пенсійного фонду України. Крім цього позивач просить стягнути з Десятого воєнізованого гірничорятувального загонусередній заробіток за час затримки виплати при звільненні, так як в день звільнення відповідач заборгованість по заробітній платі не виплатив. Також [PERSON] вказує, що невиплата відповідачами заробітної плати заподіяла йому та його родині величезних моральних страждань. У зв'язку з відсутністю грошей, у нього виникли труднощі з придбанням ліків для тимчасово непрацюючої дружини та старого батька. Для того,щоб не створювати борги по оплаті житлово-комунальних послуг, він позичав гроші, які треба віддавати. Тому вважає, що відповідачі зобов'язані відшкодувати моральну шкоду. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав повністю. Представник відповідача - Десятого воєнізованого гірничорятувального загону пояснив, що саме відсутність фінансування з Державного бюджету України у листопаді-грудні 2014 року стало причиною виникнення заборгованості із заробітної плати позивачу, яка в подальшому була сплачена, тому при виплаті середнього заробітку просить врахувати вищенаведене. Вважає, що позивачем не надано належних доказів про спричинення йому моральної шкоди, тому у вказаній частині позовних вимог слід відмовити. Представник відповідача - Першого воєнізованого гірничорятувального загону в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.1993 року по 31.10.2014 року [PERSON] працював помічником командира 2 взводу Першого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України, що підтверджується копією трудової книжки, копією контракту (а.с.10-16, 23). Згідно «Дислокації підрозділів ДВГРС в вугільній промисловості України, які обслуговують гірничі підприємства», затвердженої 21.10.2014 року Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, узгодженої 21.04.2014 року з Державною службою гірничого надзору і промислової безпеки та згідно Наказу Центрального штабу ДВГРС «Про перепідпорядкування підрозділів» №112 від 30.10.2014 року 2 взвод Першого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України перепідпорядкований з 01.11.2014 року Десятому воєнізованому гірничорятувальному загону, його адреса: 85323, Донецька область, м.Димитров, пров.Робочий, 1. Згідно наказу №191/к від 31.10.2014 року він був звільнений з попереднього місця роботи, а згідно наказу №156/к від 31.10.2014 року прийнятий по переводу помічником командира 2 взводу Десятого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС України на умовах контракту (а.с.28,29). Відповідно до наказу № 22-к від 30.01.2015 [PERSON] було звільнено за власним бажанням 31.01.2015 року. Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство Перший воєнізований гірничорятувальний загін остаточний розрахунок з [PERSON] належних до сплати сум не провели. Як вбачається з матеріалів справи станом на день звільнення позивача з Першого воєнізованого гірничорятувального загону заборгованість підприємства по заробітній платі складає 5207,10 грн., і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача із зазначенням в резолютивній частині рішення про визначення цієї суми без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів, що повністю відповідає роз'ясненням викладеним у пункті шостому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно яких, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При цьому відповідно доЗакону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.2003 року та постанови КМ України від 17.07.2003 року №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи населення (заробітна плата) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення, і проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Суд, перевіривши розрахунок індексації заробітної плати, наданий позивачем визнав його правильним, так як позивачем вірно визначений базовий місяць для індексації, період розрахунків, коефіцієнт індексації. Відповідно до вказаного розрахунку сума індексації за жовтень 2014 року склала 146, 16 грн., яка підлягає стягненню з Першого воєнізованого гірничорятувального загону на користь позивача. Також суд зазначає, що стаття перша Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (Закон України від 14.01.1998 р., № 16/98-ВР) містить визначення поняття загальнообов'язкового державного соціального страхування як системи прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. Пенсійне страхування є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування, відповідно до ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Принципом загальнообов'язкового державного соціального страхування, в силу ст. 5 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є, серед інших, державна гарантія реалізації застрахованими громадянами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Статтею 29 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування передбачена відповідальність страховиків за невиконання або неналежне виконання умов страхування, згідно з якою вони несуть відповідальність відповідно до законодавства за шкоду, заподіяну застрахованим особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, встановлених законодавством. Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що цей закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Статтею 7 цього Закону визначено принципи загальнообов'язкового пенсійного страхування, якими, зокрема, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; диференціація розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків. Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного пенсійного страхування громадян. Згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону суб'єктами солідарної системи є: застраховані особи, а в окремих випадках, визначених цим Законом, - члени їхніх сімей та інші особи; страхувальники; Пенсійний фонд; уповноважений банк; підприємства, установи, організації (далі - організації), що здійснюють виплату і доставку пенсій. Таким чином, пенсійне страхування є обов'язковим особистим страхуванням. Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Статтями 14, 15 цього Закону передбачено, що страхувальниками та платниками страхових внесків до солідарної системи за застрахованих осіб є роботодавці. Підстави, порядок та строки призначення пенсій відносяться до компетенції Пенсійного фонду України і передбачені ст.ст. 42-45 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування». При нарахуванні страхових внесків за минулі періоди застосовується розмір страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч. 3 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»). Платники, ставки збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, а також об'єкти оподаткування визначені Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», а порядок нарахування та сплати страхових внесків визначено Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальником та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 з наступними змінами та доповненнями. Як вбачається із вищевикладеного, відповідач - Перший воєнізований гірничорятувальний загін був зобов'язаний із заробітної плати [PERSON] за жовтень 2014 року нарахувати та сплатити в Пенсійний фонд України відповідні внески, а тому позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача провести відрахування для сплати єдиного внеску до пенсійного фонду за жовтень 2014 року підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з відповідача -Десятого воєнізованого гірничорятувального загону, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи станом на день звільнення позивача з Десятого воєнізованого гірничорятувального загону заборгованість підприємства по заробітній платі складала 11172,76 грн. (а.с. 20). Остаточний розрахунок з позивачем був проведений 18.03.2015 року. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 2, п. 4 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення підприємством Десятим воєнізованим гірничорятувальним загоном своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв'язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 01.02.2015 року по 18.03.2015 року. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток із розрахунку 31 робочий день при середньому заробітку у розмірі 310 грн. 06 коп. на загальну суму 9611 грн. 86 коп. При цьому суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку з тим, що позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку пред'явленні лише до відповідача - Десятого воєнізованого гірничорятувального загону, тому питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з відповідача - Першого воєнізованого гірничорятувального загону судом не розглядалося. Що стосується позовних вимог про відшкодування відповідачами моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заборгованості, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Відповідачі - Перший воєнізований гірничорятувальний загін та Десятий воєнізований гірничорятувальний загін порушили права позивача [PERSON], як працівника на отримання заробітної плати, що призвело до завдання останньому моральної шкоди. За таких обставин, суд, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає необхідним стягнути з Першого воєнізованого гірничорятувального загону 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а з Десятого воєнізованого гірничорятувального загону 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial