Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі, обгрунтовуючи свої вимоги зазначив, що у 2011 році, нею був отриманий договір оренди землі, зареєстровані в Полтавському районному відділі ДП "Центр Державного земельного кадастру", але оскільки договір оренди не відповідає вимогам ст. 15 Закону України "Про оренду землі", зокрема не містять умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. , просять визнати договори оренди землі недійсними Просила суд визнати недійсним договір оренди землі від 15.01.2010 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю "Полтава Сад", зареєстрованого у Полтавському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" 09.09.2010 року за №041054600422 , скасувати його державну реєстрацію та стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечила, просила суд у позові відмовити, підтримала надані до суду заперечення. Від третьої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника, при вирішенні справи по суті поклались на розсуд суду. Враховуючи заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України, Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Заворсклянської сільської ради Полтавського району площею 4,33 га., що підтверджується копією державного акту серії ЯА №911740. Між [PERSON] та ТОВ "Полтава-сад" 15.01.2010р. укладено договір оренди землі площею 4,33 га., який зареєстровано у Полтавській регіональній філії ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України" 09.09.2010 року ( а.с. 10). Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вказує що: оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-пятої статті 13 цього Кодексу. В свою чергу, ч. 3 ст. 13 ЦК України вказує на те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших Формах. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що договір оренди землі від 15.01.2010 року є двостороннім договором, його підписання обома сторонами свідчить про досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору. В обґрунтування позовних вимог для визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації [PERSON] вказала, що в спірному договорі вказані не всі істотні умови договору, передбачені законом, а тому вона звертається з позовною вимогою про визнання його недійсним. Встановлено, що при підписанні договору оренди землі від 15.01.2010 року сторони у відповідності до положень ст. 630 ПК України , використали Типову форму договору оренди землі як передбачено ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 3березня 2004 р. N 220. Встановлено, що Типова форма договору оренди землі не містить у собі пунктів щодо умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, оскільки чинним законодавством визначені дані умови, що виключає необхідність їх внесення до договору оренди землі. Пунктом 14 «Перехідних положень» Земельного кодексу України визначено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств. Спірний договір підписано 15.01.2010 року зі строком дії - 5 років, п. 14 «Перехідних положень» земельного кодексу на час підписання договору діяв, а отже регулював та регулює орендні відносини між Сторонами в період дії спірного договору в частині умови щодо внесення права оренди на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств. Судом встановлено, факт того, що умови внесення права оренди на земельну частку (пай) заборонено законом. Статтею 15 ЗУ «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно п. 9 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою КМУ від 25.12.1998 року № 2073 (діючого на час укладення та реєстрації спірного договору), відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених пунктом 8, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13,15 Закону України "Про оренду землі" є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України. Оскільки договір оренди землі підлягав державній реєстрації та, відповідно, був зареєстрований у Полтавському реєстраційному кущовому офісі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.09.2010 року за № 041054600422, то він містить всі істотні умови, передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», так як був перевірений на наявність істотних умов договору і як наслідок був зареєстрований у встановленому законом порядку. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВСУ. Враховуючи положення Постанови від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94 цс 13) Верховний Суд України, в якій висловлена правова позиція у подібних правовідносинах, де зазначено, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Враховуючи досліджені докази, суд вважає, що за даних обставин позивачем не надано до суду належних доказів, що давали б підставу для визнання недійсним договору оренди землі укладеного між позивачем та відповідачем, не встановлено порушень чинного законодавства України при укладенні даного договору, тому підстави для визнання його недійсним та скасування державної реєстрації, у суду - відсутні. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними в судовому засіданні, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі вкладеного,

Outcome: dismissed