Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участі третьої особи Служби у справах дітей Ужгородської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач не бажає належно виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачем було направлено звернення до служби у справах дітей Ужгородської міської ради 01.10.2020 року, реєстраційний номер № 778029, про те, що на її утриманні перебувають онуки [PERSON] та [PERSON] , та про надання висновку стосовно доцільності позбавлення батьківських прав матері останніх [PERSON] [INFO] , яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків. [PERSON] повідомила про те, що протягом останніх трьох років на її утриманні знаходяться її онуки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Мати дітей [PERSON] , [INFO] неналежно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дітей не переймається їх долею та потребами, матеріально не підтримує. Службою у справах дітей Ужгородської міської ради проведено перевірку умов проживання за фактичним місцем проживання дітей: [ADDRESS] ., про що складено відповідний акт. За даною адресою умови проживання добрі, квартира облаштована, наявні меблі та побутова техніка. [PERSON] , повідомила, що діти перебувають з 2017 року на її утриманні. Позивач займається вихованням дітей, за адресою їх проживання та за адресою своєї реєстрації в залежності від потреб та інтересів дітей. Мати долею дітей не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Позивач зазначає, що відповідач не дбає про належні умови проживання, про що є висновок комісії, мати не забирає доньок до себе. Також не цікавиться їх життям, не підтримує контакту з шкільними вчителями та викладачами гуртків, що відвідують діти. Все це на думку позивача, свідчить про те, що мати дітей не бажає виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню своїх дітей. Вищезазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання лише за наявності винної поведінки мами, свідомого нехтування нею своїх батьківських обов`язків. Відзиву на позовну заяву в строк визначений судом не подано. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах дитини [PERSON] , розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №308/7771/21 за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та цивільну справу №308/7769/21 за позовом [PERSON] в інтересах дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Та присвоєно номер справі №308/7771/21. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. В судове засідання 30.11.2021 року: позивач не з`явилася, при цьому подала до суду заяву, згідно з якою просить провести розгляд справи без її участі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. відповідач не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток та оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України, відзив на позовну заяву не подано. представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду подав заяву в якій просить розгляд справи провести за його відсутності. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, на підставі ч.8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами та в порядку ст. 280 ЦПК України вважає за можливе постановити заочне рішення . Застосування технічних засобів фіксування під час розгляду цивільної справи не здійснювалось відповідно до ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників судового процесу. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 23.02.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 26.02.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] . Позивач у справі [PERSON] є бабцею неповнолітніх дітей, на фактичному утриманні якої вони перебувають з 2017 року, вихованням та доглядом дітей теж займається позивач та прабабця дівчаток. На підставі звернення позивача, Службою у справах дітей Ужгородської міської ради проведено перевірку умов проживання за фактичним місцем проживання дітей: [ADDRESS] ., про що складено відповідний акт. Мати дітей [PERSON] , [INFO] неналежно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дітей не переймається їх долею та потребами, матеріально не підтримує [PERSON] навчається в 2-Б класі Ужгородської ЗОНІ І-ІІІ ступенів №6 імені В.С. Гренджі-Донського, що підтверджується інформацією адміністрації закладу від 28.09.2020 року та поясненням класного керівника [PERSON] ( [PERSON] ). [PERSON] навчається в 4-Б класі Ужгородської ЗОШ І-ІІІ ступенів №6 імені В.С. Гренджі-Донського, що підтверджується інформацією адміністрації закладу від 28.09.2020 року та поясненнями класного керівника [PERSON] ([PERSON] ). Згідно цієї інформації, мати дітей, гр. [PERSON] контакту зі школою не підтримує, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, навчанням своєї доньки не цікавиться. З 2018 року дівчата відвідують гуртки в ГО «Моя Нова Сім`я». Відповідно до інформації від керівника даної громадської організації, мати дітей жодного разу не приводила та не забирала їх з гуртків, а [PERSON] та [PERSON] жодного разу не згадували про маму. З початку відвідування громадської організації, на гуртки, виступи та громадські заходи, дітей приводить та забирає, бабуся - [PERSON] також забезпечує дітей формою для занять та костюмами для виступів. На засіданнях комісії з питань захисту прав дитини було заслухано матір дітей, а також її бабусю та прабабусю. З наданих ними пояснень встановлено, що діти фактично проживають в квартирі за адресою [ADDRESS] ., яка належить на праві власності прабабусі [PERSON] та її сину [PERSON] . Було встановлено, що: «бабуся дітей [PERSON] займається вихованням [PERSON] та [PERSON] за адресою проживання дитини та за адресою своєї реєстрації в залежності від потреб та інтересів дітей, водить дівчат до школи та на гуртки, готує з ними домашні завдання, забезпечує одягом, шкільним приладдям, спортивними формами необхідними для відвідування гуртків та сплачує кошти за харчування у школі. [PERSON] зазначила, що її син, який є біологічним батьком [PERSON] та [PERSON] , та свого батьківства не визнав, проживав разом з [PERSON] , однак з часом вони перестали проживати разом та дитина залишились з нею, разом з тим [PERSON] , не зважаючи на те, що син батьківства не визнав, заявила, що має почуття кровного споріднення, прив`язаність та любов до дітей, вважає їх своїми онуками та відчуває відповідальність за їх майбутнє. Також зі слів прабабусі та бабусі, мати дітей [PERSON] не займається їх вихованням протягом тривалого часу, з дитиною не проживає та матеріально не допомагає в їх утриманні. Мати дітей, [PERSON] заявила, що у неї на разі скрутне матеріальне становище, оскільки вона тимчасово не працює, а в квартирі в якій вона проживає, умови для виховання та розвитку дітей відсутні, тому вона й не може забрати доньок до себе. Розглянувши подані документи та заслухавши пояснення матері та родичів дітей, члени комісії вирішили надати матері можливість виправитись та привести до ладу її помешкання, а розгляд заяви щодо надання висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх доньок перенести на наступне засідання комісії з питань захисту прав дитини. На наступне засідання комісії, мати дітей, не з`явилася, хоча про час та місце її проведення, була належним чином повідомлена (запрошення №821/23/02-19 від 20.11.2020 року). Обстеження житлових умов проживання матері проведене перед другим засіданням комісії за адресою її місця проживання ( [ADDRESS] ) показало, що умови для проживання в двокімнатній квартирі задовільні та придатні для виховання й розвитку дітей. Але, не зважаючи на належні умови проживання, [PERSON] не забрала дітей від прабабусі до себе та й досі не приймає участі у їх вихованні. Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому у своєму висновку № 855/23/02-19 від 02.12.2020 року, визнав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці…». Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти , готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків. Всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач жодного з покладеного законом на батьків обов`язків не виконує, хоча діти за своїм віком потребує цього. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою передбаченою п.2 ч. 1 ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час розгляду справи не встановлені об`єктивні перешкоди для відповідача у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач жодних доказів на спростування доводів позивача не надала. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в матеріалах наявних в справі, суд вважає що з боку відповідача мала місце неналежна поведінка, яка проявилась в свідомому ухиленні нею від виконання своїх батьківських обов`язків, внаслідок чого, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дітей. Згідно п.1 ч.1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо його виховання. Разом з тим, слід роз`яснити відповідачу, що згідно ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно ч.3 ст. 166 СК України - при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідач [PERSON] свій обов`язок утримувати доньок, що передбачений ст. 180 СК України за твердженням позивача не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов`язку батьків піклуватися про своїх дітей. Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленністю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст. 183 СК України - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 183 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від доходу її батька. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 182 СК України зазначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України, надані сторонами докази в підтвердження своїх позовних вимог та заперечень проти позовних вимог, враховує матеріальний стан відповідача, стан здоров`я, потреби дітей, та працездатний вік відповідача, враховує встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину, а також покладення обов`язку утримання дитини на батьків. Разом з тим, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов`язку утримувати дітей не звільнена, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що для задоволення всіх потреб дітей, слід визначити розмір аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved