Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виділення в натурі частки із спільної часткової власності. Позов мотивовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 14.08.1984 року позивач купив частину будинку з відповідною часткою господарчих будівель № 9/2 по вул. Литвиненко у м. Вінниця, яка становить 8/25 ідеальних часток. Відповідно до договору купівлі-продажу позивач отримав у право власності: сіни І-І, кухню І-2, кімнати І-3, І-4, загальною жилою площею 18,1 кв.м., веранду І та вбиральню [PERSON] власності на цю нерухомість зареєстровано у КП «Вінницькому обласному обєднанні бюро технічної інвентаризації», реєстровий номер № 2822, інвентаризаційна справа 8788 від 07.05.2007 року. Згідно із технічним паспортом, виданим КП «Вінницьким ООБТІ» загальна площа 8/25 частин, які належать позивачу становить 54,8 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 04.06.1987 р. № 200 існуючому будинку № 9 по вилиці Литвиненко-Вольгельмут (Литвиненко) в м. Вінниці було присвоєно № 7. Рішенням від 25.02.2008 року Ленінським районним судом в м. Вінниці було встановлено порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Литвиненка, 7 відповідно до кадастрового плану земельної ділянки від 12.02.2007 року, виділивши [PERSON] в користування для обслуговування частини будинковолодіння № 7/2 по вул. Литвиненка в м. Вінниці, площею 918 кв.м. На підставі рішення Вінницької міської ради № 656 від 10.02.2012 року 28.05.2012 року було видано [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 051010001003128. Співвласниками інших частин є відповідач [PERSON], якому належить 17/75 частин цього будинку та відповідач [PERSON], якій належить 34/75 частин цього будинку. Згідно рішення Ленінського районного суду від 25.02.2008 року відповідачам було виділено в користування земельну ділянку для обслуговування частини будинковолодіння Позивач має намір виділити свою частку в натурі, яка є відокремленою, має окремий самостійний вихід, тому її виділ в натурі можливий, що не суперечить ч. 1 ст. 367 ЦК. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2017 року по справі було призначено будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.08.2018 року провадження було поновлено. В ході розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив виділити в натурі [PERSON] частку із спільної часткової власності спільного майна за адресою: [ADDRESS], відповідно до варіанту поділу запропонованого експертом в будівельно-технічній експертизі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав й просив його задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В матеріалах справи наявні письмові пояснення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Про привини неявки суду не повідомлено. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу №8788, та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В судовому засіданні судом оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи №8788 на обєкт нерухомого майна, розташований за адресою: вул. М. Литвиненко-Вольгемут, 17, м. Вінниця. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.1984 року [PERSON] належить 8/25 частин будинку з відповідною часткою господарчих будівель № 9 по вул. Литвиненко у м. Вінниця. Відповідно до договору купівлі-продажу позивач отримав у право власності: сіни І-І, кухню І-2, кімнати І-3, І-4, загальною жилою площею 18,1 кв.м., веранду І та вбиральню Г. (а.с. 7-8, 10-12) Співвласниками інших частин зазначеного будинковолодіння, в порядку спадкування, є [PERSON], якому належить 17/75 частин цього будинку та [PERSON], якій належить 34/75 частин цього будинку. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 04.06.1987 р. № 200 існуючому будинку № 9 по вилиці М. Литвиненко-Вольгельмут (Литвиненко) в м. Вінниці було присвоєно № 7. З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що в домоволодінні № 7 по вул. М.Литвиненко-Вольгемут у м. Вінниці наявні самочинно збудовані, реконструйовані, переплановані будівлі та приміщення, в кожній з частин, які знаходяться в користуванні співвласників, а саме: В частині, якою користується [PERSON]: - Прибудова літ. А?, в якій розташована кімната 1-5, площею 14,2 кв.м.; - Прибудова літ. а?, в якій розташовано веранду III площею 10,0 кв.м.; - [PERSON] літ. З та будівля з гаражними воротами, без нумерації. В частині, якою користуються [PERSON] та [PERSON]: - Прибудова літ. А4, в якій розташовано IV коридор, площею 2,5 кв.м. та V санвузол, площею 3,2кв.м.; - Сарай літ. Д. Одночасно, матеріали інвентарної справи не містять відомостей про прийняття в експлуатацію вищевказаних самовільних прибудов, інших доказів щодо узаконення самовільних прибудов, суду не надано. Згідно висновку експерта № 018/17 від 07.08.2017 року, на підставі проведеного дослідження, з урахуванням матеріалів цивільної справи № 127/26186/ 16-ц, інвентаризаційної справи № 8788 та результатами натурного обстеження визначено, що можливоз технічної точки виділити в натурі 8/25 частки житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. М. Литвиненко-Вольгемут, 7, без урахування самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих будівель. [PERSON] виділ є по фактичному користуванню співвласників. Власнику 8/25 часток виділяються наступні приміщення в житловому будинку літ. А з прибудовами: І-тамбур, площею 4,4 кв.м., 1-1 - прибудова, площею 3,3 кв.м., 1-2 кухня, площею 4,8 кв.м., 1-3 кімната, площею 7, 6 кв. м., 1-4 - кімната, площею 10,5 кв.м. загальною площею приміщень в житловому будинку з прибудовами 30,6 кв.м., також надвірну вбиральню [PERSON] виділ є єдиним технічно можливим, відповідає часткам співвласників, не потребує грошової компенсації та виконання будівельних робіт для відокремлення кожної частини. [PERSON], зазначено про наявність самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих будівель та приміщень, в кожній з частин, які знаходяться в користуванні співвласників. Крім того, під час проведення натурного обстеження було виявлено, що ведуться будівельні роботи (кладка стінових блоків по вже наявному бетонному фундаменту) по зведенню прибудови зі сторони входу до приміщень, якими користуються [PERSON] та [PERSON] Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння обєкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ обєкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні обєкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному обєкту поштової адреси. Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Питання щодо поділу обєктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є обєктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі обєкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації). Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції обєкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від30.09.2015 року у справі №6-286цс15. [PERSON] чином, встановивши, що матеріали інвентаризаційної справи не містять відомостей щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих будівель та приміщень, в кожній з частин, які знаходяться в користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], а саме: В частині, якою користується [PERSON]: - Прибудова літ. А?, в якій розташована кімната 1-5, площею 14,2 кв.м.; - Прибудова літ. а?, в якій розташовано веранду III площею 10,0 кв.м.; - [PERSON] літ. З та будівля з гаражними воротами, без нумерації. В частині, якою користуються [PERSON] та [PERSON]: - Прибудова літ. А4, в якій розташовано IV коридор, площею 2,5 кв.м. та V санвузол, площею 3,2кв.м.; - Сарай літ. Д., інших доказів щодо узаконення самовільних прибудов, суду не надано, суд дійшов висновку про неможливість здійснити позивачеві виділ в натурі 8/25 частин у домоволодінні за адресою: м. Вінниця, вул. Марії Литвиненко-Вольгельмут № 7, у звязку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК судові витрати, а саме судовий збір, витрати на правову допомогу на витрати на експертні послуги слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed