Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) у грудні 2014 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного агентства рибного господарства України (далі - відповідач, Державне агентство рибного господарства України, Агентство) про визнання дій незаконними, визнання незаконним наказу про надання відпустки та його скасування, визнання попередження про наступне вивільнення незаконним та його скасування, зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 03.11.2014 Відповідачем було поновлено його на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13 грудня 2010 року, на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2011 року у справі № 2-7473/11, виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року, та скасовано наказ Держкомрибгоспагентства України від 13.12.2010 №586-к "про звільнення [PERSON]". Однак, надати копію наказу про поновлення відповідач категорично відмовився. Наступного дня позивач звернувся до канцелярії Агентства з проханням надати копію наказу про поновлення та роз'яснити яким чином [PERSON] може приступити до роботи, на що жодної відповіді так і не отримав. 27.11.2014р. у відділенні поштового зв'язку позивач отримав листа від відповідача, в якому містилось: копія наказу про поновлення [PERSON] за № 124-ТО від 03.11.2014р., копія наказу про відпустку [PERSON] за № 125-ТО від 03.11.2014р., та попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014р. із запропонуванням позивачу посади водія та сторожа Волиньрибохорони. Проте, позивач вважає перелічені вище дії відповідача, такими що дискредитують [PERSON] як особистість, та як досвідченого фахівця даної галузі, адже накази № 124-ТО та 125-ТО є фактичною спробою уникнути належного виконання Рішення суду про поновлення позивача на посаді, та допущення до виконання функціональних обов'язків. У зв'язку із чим, позивач просить визнати дії відповідача щодо ухилення від укладення з позивачем трудового договору, надання робочого місця, забезпечення необхідними для роботи засобами - незаконними; зобов'язати відповідача вчинити дії шляхом укладення з позивачем трудового договору, надання робочого місця, забезпечення необхідними для роботи засобами; визнати Наказ № 125-ТО від 03.11.2014 про надання відпустки без збереження заробітної плати - незаконним; скасувати Наказ № 125-ТО від 03.11.2014 про надання відпустки без збереження заробітної плати; визнати попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року незаконним; скасувати Попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року. Ухвалою від 18.12.2014 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивач, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Христюк Ю.В. у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях(а.с. 36-40) та просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON], наказом №355-к від 10 серпня 2010 року був прийнятий на посаду виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області. 13 грудня 2010 року, наказом №586-к позивача було звільнено із зазначеної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання обов'язків, покладених на мене трудовим договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року залишено без змін, позивача було поновлено на посаду та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1263 від 07.12.2011 року "Про утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства" утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства, реорганізувавши шляхом перетворення юридичні особи, які належать до сфери управління Агентства, в тому числі, Головне державне управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області перетворено у Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області. 03.11.2014 року Державним агентством рибного господарства України було поновлено позивача на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13 грудня 2010 року, на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2011 року у справі № 2-7473/11, виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року, та скасовано наказ Держкомрибгоспагентства України від 13.12.2010 №586-к "Про звільнення [PERSON]". Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, 27.11.2014 року позивач отримав листа від відповідача, в якому містилось: Копія наказу про поновлення [PERSON] за № 124-ТО від 03.11.2014, копія наказу про відпустку [PERSON] за № 125-ТО від 03.11.2014, та попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 із запропонуванням мені посади водія та сторожа Волиньрибохорони. Проте, позивач вважає перелічені вище дії відповідача, такими що дискредитують його як особистість, та як досвідченого фахівця даної галузі, адже накази № 124-ТО та 125-ТО є фактичною спробою уникнути належного виконання Рішення суду про поновлення позивача на посаді, та допущення до виконання функціональних обов'язків. З приводу доводів позивача щодо ухилення відповідача від укладення з [PERSON] трудового договору, надання робочого місця, забезпечення необхідними для роботи засобами та зобов'язання відповідача вчинити дії шляхом укладення з позивачем трудового договору, надання робочого місця, забезпечення необхідними для роботи засобами, суд вважає дані доводи позивача безпідставними виходячи з наступного. Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що позивач був прийнятий на роботу виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області ще у 10 серпня 2010 року. 13 грудня 2010 року, наказом №586-к позивача було звільнено із зазначеної посади, проте, враховуючи на те, що в подальшому цей наказ був скасований, позивач вважається таким, що з 2010 року працював на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області. Враховуючи на те, що положення ст. 29 КЗпП України застосовується до осіб до початку роботи за укладеним трудовим договором, отже, які ще не приступили до роботи, а позивач не є таким, суд вважає, вимоги позивача безпідставними. З приводу укладення договору, суд вважає, вимоги позивача також безпідставними, оскільки, звільнення позивача було визнано незаконним, а додаткове укладення трудового договору після поновлення на роботі за рішенням суду, не передбачено діючим законодавством. Доводи позивача з приводу визнання Наказу № 125-ТО від 03.11.2014 року про надання відпустки без збереження заробітної плати - незаконним та скасування його не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із наказу № 125-ТО від 03.11.2014 року на підставі пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет на 2014 рік" надано [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати з 03 листопада по 31 грудня 2014 року(а.с. 18). Відповідно до пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет на 2014 рік", керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг. Надати право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін. Приймаючи до уваги положення вищезазначеного Закону, а саме те, що керівникам центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників було надано право встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін, суд вважає, що відсутні підстави для визнання наказу № 125-ТО від 03.11.2014 року незаконним та його скасування. Крім того, слід зазначити про те, що суд не може скасувати наказ виданий юридичною особою, а може лише визнати його незаконним, що є насідком скасування юридичною особою свого наказу. З приводу доводів позивача щодо визнання попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року незаконним, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року, вбачається, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2011 № 1263 "Про утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства України" Держрибагентством України прийнято наказ від 23.12.2011 № 337 "Про перетворення Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області". Відповідно до нормативно-правових актів, а саме Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", постанови Кабінету Міністрів України від 14.11.2011 № 1184 "Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади" посади працівників новоутворених територіальних органів Держрибагентства України віднесені до категорії посад державних службовців. Оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] було поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області, яка не віднесена до категорії посад державних службовців, відповідач повідомляє про те, що 05 січня 2015 року планується звільнення [PERSON] на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Також, із даного попередження вбачається, що позивач 30.09.2011 року відмовився від запропонованої посади державного інспектора відділу оперативної роботи Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства (Головрибвод); 03.10.2011 відмовився від повторно запропонованої посади державного інспектора Головрибводу; не повідомив про прийняте рішення, щодо запропонованої Держрибагентством України посади начальника Запорізького територіального відділу Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Запорізький області; не повідомив на пропозицію від 05.03.2013 № 2-6.1-19/1094 пройти стажування на посаді начальника відділу оперативної роботи Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Київській області; не повідомив щодо запропонованої посади не державного службовця в Управлінні охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Київській області - старшого інспектора сектору роботи з персоналом. Одночасно відповідачем було запропоновано позивачу вакантні посади, які не віднесені до категорії посад державних службовців: водія та сторожа Волиньрибохорони(а.с. 19-20). Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Стосовно до правил п. 1 ст. 40 КЗпП може бути розірвано трудовий договір при відмові працівника укласти договір про повну матеріальну відповідальність з поважних причин (або коли раніше виконання обов'язків за трудовим договором не вимагало укладення договору про повну матеріальну відповідальність), а також з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника, але пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу. В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України(у редакції Закону чинного на 03.11.2014 року), при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Суд, вважає за необхідне зазначити про те, що попередженням про наступне вивільнення від 03.11.2014 року відповідач запропонував позивачу фактично лише дві посади водія та сторожа Волиньрибохорони. Інші пропозиції не беруться судом уваги, оскільки вони пропонувалися до моменту поновлення на роботі, а саме до 03.11.2014 року. Зі ст. 49-2 КЗпП України, вбачається, що власник або уповноважений ним орган саме пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а не посилається на те, що він минулому часі пропонував. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що позивачу не було запропоновано роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а посади водія та сторожа, неможливо віднести до таких. Щодо доводів відповідача, що посада виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області, віднесена до категорії посад державних службовців, а позивач не є державним службовцем, суд вважає за необхідне зазначити про те, що [PERSON] після поновлення на посаді, а саме, 03.11.2014 року не було запропоновано пройти процедуру прийняття на державну службу передбачену Законом України "Про державну службу". Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року [PERSON], було видано з порушеннями чинного законодавства, а тому підлягає визнанню незаконним. Проте, вимоги позивача про скасування попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року не підлягають задоволенню, оскільки, скасування попередження судом не передбачено чинним законодавством.

Outcome: partial