Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Савицька Олена Юліанівна, про стягнення заборгованості та визнання договору дарування недійсним, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на свою - [PERSON] користь, заборгованість за договором позики від 23 вересня 2013 року у розмірі 721760 (сімсот двадцять одна тисяча сімсот шістдесят) гривень 00 копійок, а також визнати недійсним договір дарування від 19.05.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-660, на підставі якого [PERSON] отримала в дар квартиру [ADDRESS] , недійсним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23 вересня 2013 року [PERSON] , яка надалі змінила прізвище на [PERSON] , отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 26000 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 23.09.2018 року, про що склала відповідну розписку. Станом на 15.05.2019 року відповідачка не повернула позивачеві суму позичених грошових коштів в обумовлений строк, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом про стягнення заборгованості. Також позивач стверджує, що [PERSON] , на час отримання від нього позики, на праві власності належала квартира [ADDRESS] . На час надання відповідачеві в борг грошових коштів, як стверджує позивач, він розраховував, що у разі невиконання [PERSON] своїх зобов`язань з повернення грошових коштів, він зможе звернути стягнення на вказане майно, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 23.09.2013 року. Однак, 19.05.2015 року [PERSON] уклала договір дарування від 19.05.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-660, на підставі якого передала в дар своїй дочці - [PERSON] , яка змінила прізвище на [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки був укладений без наміру [PERSON] настання дійсних наслідків укладеного правочину, а з метою вибуття з її власності нерухомого майна, за рахунок якого можуть бути виконані рішення суду про стягнення з неї заборгованості на користь [PERSON] , у зв`язку з чим, останній - позивач позбавлений свого права на очікування виконання рішення суду про стягнення заборгованості, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Одночасно до вказаної заяви позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову - залишено без задоволення. Тієї ж дати, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори міста Одеси Савицька Олена Юліанівна, про стягнення боргу та визнання недійсним договору дарування - залишено без руху. 19.06.2019 року позивач надав до суду заяву на усунення недоліків поданої заяви. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 21.06.2019 року матеріали цивільної справи №521/8146/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори міста Одеси Савицька Олена Юліанівна, про стягнення боргу та визнання недійсним договору дарування, направлено до Київського районного суду міста Одеси за підсудністю. 22.07.2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли матеріали вищевказаної справи. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Згідно з ч.2 ст.32 ЦПК України, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Оглянувши надані до суду документи, судом було встановлено, що справа підсудна Київському районному суду м. Одеси та позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2019 року. У зв`язку з чим, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23 липня 2019 року прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 22.08.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому остання заперечує проти задоволення позову, з посиланням на те, що насправді вона отримувала в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 211900,00 грн., ані еквівалент у валюті доларах США. Також відповідачка зазначила, що станом на 2013 рік вона з позивачем фактично мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відтак вели спільний бюджет та мали спільні зобов`язання. Отже, отримані нею грошові кошти так само витрачались на спільні сімейні потреби. В даному випадку, як стверджує відповідачка нею отримувались грошові кошти для придбання Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Також відповідачка вважає безпідставними вимогу про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2019 року витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію договору дарування від 19.05.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-660, на підставі якого [PERSON] отримала в дар квартиру [ADDRESS] , а також належним чином завірені копії усіх документів, що стали підставою для укладення і посвідчення зазначеного договору. 04 вересня 2019 року до суду, на виконання вказаної ухвали суду, надійшла відповідь з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області за вих. №5128/01-16 від 29.08.2019 року, відповідно до якої, Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі повідомила, що витребувані судом документи були передані на зберігання до Одеського державного нотаріального архіву. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 28.11.2019 року скеровано копію ухвали Київського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2019 року про витребування доказів по цивільній справі №521/8146/19, для виконання до Одеського державного нотаріального архіву, а саме для надання належним чином завіреної копії договору дарування від 19.05.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-660, на підставі якого [PERSON] отримала в дар квартиру [ADDRESS] , а також належним чином завірені копії усіх документів, що стали підставою для укладення і посвідчення зазначеного договору. 27.12.2019 року до суду на виконання ухвали суду від 28.11.2019 року надійшла з Одеського державного нотаріального архіву належним чином завірена копія договору дарування від 19.05.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-660. Також суд зазначає, що 23.12.2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 07 жовтня 2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та проси в суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення потову та просили суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 вересня 2013 року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 26000 доларів США, що на день отримання складало еквівалент 211900 грн., на вику Ѕ частки квартири [ADDRESS] , які зобов`язалась повернути в строк до 23 вересня 2018 року, чи у разі неповернення коштів зобов`язалась передати в дар Ѕ частку квартири [ADDRESS] , про що склала відповідну боргову розписку від 23.09.2013 року. Як вбачається 20 лютого 2015 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №7, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] . Як стверджує позивач, відповідач в обумовлений строк грошові кошти не повернула. Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Так, ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноруч [PERSON] , що в свою чергу не оспорювалось останньою під час розгляду спарви. На вказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в постанові від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14. Тобто, наявність дати складання розписки і дати повернення грошових коштів підтверджено змістом розписки. Текст боргової розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно певної грошової суми на користь позивача від імені відповідача. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд доходить висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання. Щодо доводів [PERSON] про перебування з позивачем в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, на час укладення боргової розписки, суд вважає безпідставними, оскільки жодним чином є не доведеними та відповідачкою не заявлялись відповідні вимоги, шляхом пред`явлення відповідного зустрічного позову. Стосовно доводів відповідачки про наявність правовідносин з поручительства за вказаним договором позики, суд зазначає наступне. Так, відповідачкою надано до суду договір поруки, з якого вбачається, що він був укладений 19.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого поручитель зобов`язується частково, в обсязі визначеному п.2.2 договору відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] грошового зобов`язання по поверненню суми боргу в розмірі 26000 доларів США по борговій розписці від 23.09.2013 року. Однак, як вбачається, в п.3.1 порука згідно з договором встановлюється на строк з дати підписання договору до 31 грудня 2014 року. Натомість, відповідно до боргової розписки, [PERSON] зобов`язалась повернути позичені кошти позивачеві в строк до 23 вересня 2018 року. Отже, на дату зобов`язань відповідачки з повернення коштів за договором позики від 23.09.2013 року, порука [PERSON] була припинена, а позивачем належним чином обрано спосіб захисту шляхом пред`явлення відповідного позову до [PERSON] . Стосовно доводів відповідачки про те, що насправді за договором позики нею було позичено грошові кошти в сумі 211900 грн., у валюті гривня України, а ні еквівалент в доларах США, суд вважає безпідставними, оскільки в договорі позики укладеному у формі розписки, [PERSON] особисто зазначено, що нею отримано грошові кошти у розмірі 26000 доларів США (=211900 грн.). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно до ч.1 ст.627 України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У цьому випадку, суд доходить до висновку, що сторонами за договором позики укладеним у формі розписки від 23.09.2013 року було визначену суму позики в іноземній валюті, за наслідком чого стягненню підлягає грошовий еквівалент в валюті гривня України зобов`язання визначеного в іноземній валюті, відповідно до заявлених позивачем позовних вимог. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем - [PERSON] не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики від 23.09.2013 року, [PERSON] позику, а саме: грошові кошти у розмірі 26000 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики всумі 721760 гривень 00 копійок, що складає еквівалент 26000 доларів США, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Щодо вимог позивача в частині визнання договору дарування недійсним, суд зазначає наступне. Як вже зазначалось, [PERSON] 23.09.2013 року на підставі договору позики оформленого у формі розписки, позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 26000 доларів США, строком по 23.09.2018 року. Станом на момент укладення вказаного договору позики, відповідачці [PERSON] належала на праві приватної власності нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.01.2014 року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №37734524 від 19.05.2015 року. Як вбачається, 19 травня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №2-660, за умовами якого [PERSON] передала в дар - [PERSON] , а остання прийняла - квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного договору, 19.05.2015 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №146205025 від 21.11.2018 року. Також, як вбачається в подальшому [PERSON] одружилась з [PERSON] , шлюб між якими був зареєстрований 07 червня 2017 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1171, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За наслідком реєстрації шлюбу. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивач, вважає вказаний договір дарування фіктивним, такими, що укладений без реального наміру створення правових наслідків, а навпаки вважає, що [PERSON] уклала цей договір з метою вибуття з її власності нерухомого майна, за рахунок якого може бути виконано рішення суду про стягнення з нею заборгованості на користь [PERSON] , у зв`язку з чим, останній - позивач позбавлений свого права на очікування виконання рішення суду про стягнення заборгованості. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, в яких вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна мета, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не доведено належними доказами, що в діях відповідачів був відсутній намір укласти спірний договір дарування та настання відповідних юридичних наслідків, виходячи з наступного. Так, зазначений договір дарування був укладений між близькими родичами, а саме [PERSON] та її дочкою [PERSON] . Натомість суд звертає увагу, що на час укладення договору дарування - 19.05.2015 року, строк виконання зобов`язань за спірним договором позики від 23.09.2013 року не настав, оскільки зобов`язання з повернення [PERSON] коштів на користь позивача, встановлено сторонами 23.09.2018 року. Отже, на момент укладення спірного договору дарування - 19.05.2015 року, відсутні дії, які б свідчили, що [PERSON] було укладено договір з метою уникнення від виконання майбутнього рішення суду. Крім того, позивачем також не надано доказів, що на час укладення спірного договору дарування, він звертався до [PERSON] з будь-якою вимогою про дострокове повернення грошових коштів за договором позики від 23.09.2013 року, що може підтверджувати здійснення відповідачем наступних дій, з метою уникнення відповідальності шляхом продажу майна, за рахунок якого може бути погашено заборгованість шляхом здійснення звернення стягнення на нього. Також судом враховується, що на час укладення спірного договору дарування - 19.05.2015 року, відповідачка [PERSON] з 15.04.2015 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №37734878 від 19.05.2015 року вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності також належить 9/200 часток домоволодіння [ADDRESS] , де остання зареєстрована. Позивачем не надано до суду доказів, що відповідачкою здійснено відчуження в будь-який спосіб частки у вищевказаному домоволодінні, з урахування позиції позивача щодо здійснення відповідачем дій задля приховання майна, за рахунок якого можливо здійснити звернення стягнення для погашення спірної заборгованості за договором позики. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договору дарування недійсним, а тому суд вважає позов [PERSON] частково обґрунтованим та підлягаючим задоволення в частині стягнення з відповідача - [PERSON] заборгованості за договором позики, в іншій частині позову слід відмовити. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, пропорційно до задоволеної частини, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрат у відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 7217 (сім тисяч двісті сімнадцять) гривень 60 (шістдесят) копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial