Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

15 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням уточнених позовних вимог посилалася на те, що вона є спадкоємцем за законом майна своєї бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] була власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що у встановлений законом строк вона звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Дочка спадкодавця [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь її, [PERSON] користь. В той же час, в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, в усній формі нотаріусом було відмовлено через те, що на спірний житловий будинок накладено арешт, а саме, згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт всього нерухомого майна спадкодавця [PERSON] , реєстраційний номер обтяження: 8492634, зареєстрований 24 лютого 2009 року Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № б/н від 05 лютого 2009 року про арешт всього нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , померлої [INFO] . Згідно інформації Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління Міністерства юстиції зазначена постанова винесена державним виконавцем про примусове стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором. В той же час, позивач наголошує на тому, що заборгованість [PERSON] , померлої [INFO] перед АТ КБ «ПриватБанк» відсутня, що підтверджується довідкою № G72TFH613FDEVR2H від 24 вересня 2018 року. У зв`язку з цим вона звернулася до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління Міністерства юстиції з заявою про зняття арешту, на що їй було відмовлено, оскільки відповідно до вимог Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» від 25.12.2008 року № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, тому відсутні правові підстави для знаття арешту, оскільки виконавчі провадження за вказаний період знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. В зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: - зняти арешт з всього майна [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , померлої [INFO] , накладеного постановою Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № б/н від 05 лютого 2009 року (реєстраційний номер обтяження: 8492634 від 24 лютого 2009 року, зареєстрований Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції); - вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 24 лютого 2009 року за номером: 8492634, зареєстрованого Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № б/н від 05 лютого 2009 року про арешт всього нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 19 лютого 2019 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковський міськрайонним відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позов, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідач Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Представник третьої особи - Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач про місце, дату і час розгляду справиналежним чином повідомлений, повторно не з`явився в судове засідання, суд за згодою представника позивача ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Частиною 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому чисті те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [INFO] померла бабця позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 131 від 09 листопада 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09 листопада 2018 року. Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав спадкодавцеві [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННС № 640465, виданого 18 вересня 2018 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. за реєстровим № 1078. За життя [PERSON] заповіту не залишила. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54391695 від 07 грудня 2018 року, спадкова справа № 211 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] заведена 07 грудня 2018 року за номером у Спадковому реєстрі 63454542. З матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , померлої [INFO] є її онука - позивач [PERSON] на користь якої відмовилася від спадщини донька померлої [PERSON] (мати позивача). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майнов усній формі нотаріусом було відмовлено через те, що на спірний житловий будинок накладено арешт, а саме: згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт всього нерухомого майна спадкодавця [PERSON] , реєстраційний номер обтяження: 8492634, зареєстрований 24 лютого 2009 року Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № б/н від 05 лютого 2009 року про арешт всього нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , померлої [INFO] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 138633232 від 21 вересня 2018 року. Зазначена постанова винесена державним виконавцем про примусове стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором. В той же час, згідно довідки АТ «КБ ПриватБанк» № G72TFH613FDEVR2H від 24 вересня 2018 року заборгованість [PERSON] , померлої [INFO] перед АТ КБ «ПриватБанк» відсутня. Встановлено, що виконавче провадження відносно померлої [PERSON] Новомосковським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного управління Міністерства юстиції знищено у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» від 25.12.2008 року № 2274/5, згідно якого строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, тому відсутні правові підстави для знаття арешту, оскільки виконавчі провадження за вказаний період знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Так, згідно п.3 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» - закінчення виконавчого провадження проводиться в тому випадку, а саме: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Крім того, згідно ст.30 ч.1 ЗУ «Про виконавче провадження» наслідками закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа можуть бути: у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. А отже є всі підстави для зняття арешту з усього майна померлої [PERSON] для надання можливості права вступу в успадковане майно спадкоємців, в даному випадку позивача [PERSON] . Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Коло спадкоємців за законом, черговість спадкування ними визначена статтями 1258, 1261-1255 ЦК України. В силу положень ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Таким чином, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , позивач [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом набула права на спадщину, до складу якої входить, зокрема житловий розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав спадкодавцеві [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННС № 640465, виданого 18 вересня 2018 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. за реєстровим № 1078. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Отже, наявність арешту на майно спадкодавця [PERSON] перешкоджає позивачу, як спадкоємцю за законом, оформити спадщину на майно, яке остання успадкувала в порядку ст. 1268 ЦК України після смерті своєї бабці та стало підставою для усної відмови нотаріуса видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Згідно з п. 3 ч. ч. 1-3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі:1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови може бути оскаржена. Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, відповідно до ч. ч. 1, 2 якої, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Таким чином, на час прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь ПАТ КБ «Приват Банк», на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», обов`язковим наслідком такого рішення державного виконавця було зняття арешту з майна боржника. Разом з тим, у порушення вказаних норм закону, державний виконавець, закінчуючи виконавче провадження щодо боржника [PERSON] через смерть останньої, не вирішив питання про зняття арешту з належного боржникові майна, а позивач не є учасником виконавчого провадження, при цьому стягувач ПАТ КБ «Приват Банк» при наявності заборгованості не вчинив будь-яких дій щодо оскарження рішень (дій) державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, заміни боржника у виконавчому провадженні його спадкоємцем, тому суд вважає, що наявні підстави для зняття арешту зі спірного нерухомого майна. Отже, встановленими судом обставинами справи підтверджено належність позивачу [PERSON] нерухомого майна, як спадкоємцю за законом після смерті її бабці [PERSON] , померлої [INFO] , арешт на яке позбавляє спадкоємця можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Тобто, підставою подання позову у справі є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної ч. 1 ст. 317 ЦК України. За таких обставин, із закінченням виконавчого провадження, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого закінченням виконавчого провадження. Арешт майна боржника [PERSON] , у такому разі, із заходу забезпечення виконання рішення суду або виконавчого напису, перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Відповідно до ст. 16 ЦК України, загальним способом захисту порушених цивільних прав є припинення дій, які порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оцінивши дані правовідносини, суд дійшов висновку, що вони виникли із виконання рішення суду у цивільній справі, які підпадають під правове регулювання відповідних норм Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, чітко визначені Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6(в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Нормами ч.1,2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку встановленому законом. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи, що наявність обтяження перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності на таке майно, зважаючи на відсутність відкритих виконавчих проваджень, суд вважає, що правові підстави для арешту майна відсутні. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За наведених обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved