Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності та зняття арешту з майна. Посилається в позові на те, що 10.06.2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 33011 грн. 09 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4130 доларів США, а [PERSON], зобов'язався повернути їх. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між позивачем та відповідачем 10.06.2013 року було укладено договір застави автомобіля, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Предметом застави, за вказаним договором відповідно до пункту 1.2 є рухоме майно заставодавця - [PERSON], а саме: автомобіль MITSUBISHI, модель LANCER, шасі [NUMBER], 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], та належить «Позичальнику» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 24.01.2012 року ВРЕД-4 УДАІ м. Києва. 10.06.2013 року відомості про забезпечувальне обтяження вказаного рухомого майна внесені в Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Проте, [PERSON] допустив прострочення повернення чергової частини суми позики, у зв'язку з чим дійшли домовленості, що на виконання договору застави позичальник погодився передати вказаний автомобіль в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 10.06.2013 року. В процесі реєстрації вказаного транспортного засобу позивачу стало відомо, що державним виконавцем Гудзь Р.В. ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження, згідно якого на підставі постанови Деснянського районного суду м. Києва на цей автомобіль накладено арешт. Таким чином, позивач не має можливості продати даний автомобіль для погашення заборгованості та такий арешт порушує його право як заставодержателя. Посилаючись на викладене, норми цивільного законодавства, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності та зняти арешт з майна. В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, оскільки відповідач порушив зобов'язання за договором позики щодо повернення суми боргу та договору застави. Вважає, що право власності позивача на вказаний транспортний засіб виникло у зв'язку з невиконанням третьою особою своїх зобов'язань за договором позики. Представник ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві позов не визнала, зазначивши, що арешт накладено правомірно, оскільки у відповідності до ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. Відповідно до наданих позивачем документів не вбачається виникнення автоматично права власності на заставний транспортний засіб, та, відповідно до умов договору застави укладеного між позивачем та третьою особою - у зв'язку з невиконанням третьою особою своїх зобов'язань у позивача виникло право звернення стягнення на предмет застави, а не право власності на предмет застави. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В ст.ст. 13, 41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 10.06.2013 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 33011,09 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4130 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього договору (а.с.67). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. 10.06.2013 року між позивачем та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір застави рухомого майна, за яким заставою забезпечувалися зобов'язання за договором позики від 10.06.2013 року, в заставу передано автомобіль марки MITSUBISHI, модель LANCER, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, тип легковий універсал -В, колір чорний (а.с.8-11). Відомості про забезпечувальне обтяження рухомого майна внесені в Державний реєстр обтяжень рухомого майна (а.с.12). Відповідно до умов договору застави, заставодавець надав свою згоду на звернення стягнення на предмет застави у разі порушення умов договору позики. Згідно п. 2.4.3 договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Пунктом 2.4.5 передбачено право заставодержателя за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету застави погасити наявну заборгованість заставодавця за договором позики, а також усі інші витрати що пов'язані з його реалізацією; У разі, якщо сум, виручених від реалізації предмету застави не достатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, одержати повне задоволення вимог відповідно до Закону України «Про заставу». Як вбачається з матеріалів справи у зв'язку з простроченням повернення суми позики третя особа передала позивачу заставний автомобіль 24.09.2013 року, що підтверджується відповідним актом прийому-передачі (а.с. 14). Згідно ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. За змістом ст. 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Отже зазначеним вище Законом передбачена можливість звернення стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису або ж за рішенням суду. Аналізуючи наведені вище норми чинного законодавства - перехід права власності на заставний автомобіль, шляхом підписання акта прийому-передачі транспортного засобу в рахунок погашення заборгованості за невиконаними зобовязаннями не передбачено, також, такий перехід права власності і не передбачався заставодавцем та заставодержателем договором застави. У той же час постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Гречан М.В., при примусовому виконанні постанови Деснянського районного суду м. Києва №3/754/2958/13 від 09.07.2013 року про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк чотири роки з оплатним вилученням транспортного засобу - автомобіля «Мітсубісі» номерний знак [NUMBER] накладено арешт на вказаний автомобіль, що належить [PERSON] Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Згідно ч.1, п.5 ч.3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частинами 1 та 2 ст.57 вищезазначеного Закону визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Згідно ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Виконані державним виконавцем дії, щодо прийняття постанови про відкриття провадження, надання боржникові права на добровільне виконання рішення суду, що не було ним виконано, про розшук майна, за наслідками якого встановлено належність боржникові автомобіля марки MITSUBISHI, модель LANCER, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, та послідуючого накладення арешту на це майно, відповідають положенням законодавства про виконавче провадження. Разом з тим, відповідно до положень ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України захисту в порядку цивільного судочинства підлягає лише порушене право. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з перелічених норм закону, державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, незалежно від того чи знаходиться майно у самого боржника, чи у інших осіб, попередньо впевнившись, що це майно належать боржнику у виконавчому провадженні. З викладеного вище випливає, що позивач у встановленому законом порядку не набув право власності на спірний автомобіль як в цілому, так і в період часу до накладення на нього арешту державним виконавцем, а тому правові підстави для задоволення його вимог відсутні. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, для пред'явлення позову про визнання права власності необхідними умовами є дві безумовні обставини: особа, яка звертається до суду повинна бути власником майна та це право повинно оспорюватися. Оскільки позивач не набув право власності на автомобіль у встановленому законом порядку, право власності у нього не виникло, правові підстави для обраного позивачем способу захисту в вигляді визнання за ним права власності на автомобіль за відсутності підстав, з якими закон пов'язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні. Отже, позовні вимоги про зняття арешту з арештованого майна також не підлягають задоволенню, оскільки дані вимоги тісно взаємопов'язані з вимогами про визнання права власності на спірний автомобіль, у задоволенні яких відмовлено у зв'язку з їх безпідставністю. Таким чином, враховуючи те, що позивач не є власником спірного автомобілю, підстав для захисту його цивільного права шляхом зняття арешту з арештованого майна суд не вбачає. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши докази, надані сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed