Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання недійсною частини правочину, в якому зазначила, що 07 жовтня 2008 року ЗАТ «Акціонерний комерційний банк «Форум» та [PERSON] уклали Кредитний договір №0001/08/25 - KLMf, за умовами якого він отримав кредит у формі кредитної лінії для споживчих потреб з максимальним лімітом заборгованості на день надання кредитних коштів в сумі 850 000 доларів США 00 центів. 15 березня 2010 року [PERSON], вона та ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Форум» уклали Договір про заміну боржника у зобов'язанні та переведення боргу, за умовами якого [PERSON] перевів (передав) свої зобов'язання за кредитним договором № №0001/08/25 - KLMf від 07 жовтня 2008 року, внаслідок чого, вона змінила його у зобов'язанні, і прийняла на себе обов'язки по зазначеному кредитному договору та додатковим угодам до нього. На виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року № 514-УІ та у відповідності з рішенням загальних зборів акціонерів, на сьогодні Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Форум» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Форум». Відповідно до пункту 6.1.3. кредитного договору «Гарантії та конфіденційність» зазначено «Умови цього договору є конфіденційними, і можуть бути розголошені третім особам з письмового дозволу протилежної сторони та у випадках, передбачених чинним законодавством України». В абзаці другому даного пункту зазначено «У випадках, пов'язаних з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за цим Договором Банк має право, а Позичальник дає свою згоду на розголошення будь-якої інформації, пов'язаної з цим Договором третім особам». Даний абзац пункту 6.1.3. кредитного договору вважає порушенням своїх прав, охоронюваних Конституцією України, Законами «Про банки і банківську діяльність», «Про захист персональних даних», законодавства про захист прав споживачів, вважає таку умову в договорі порушенням охорони банківської таємниці та розголошенням такої третім особам. Вважає, що суд не повинен брати до уваги відсутність доказів того, що відповідач розголошував банківську таємницю третім особам, оскільки саме по собі включення положення, яке викладено в абзаці 2 пункту 6.1.3. кредитного договору є можливістю розголошення інформації, яка містить банківську таємницю будь-яким третім особам, не залежно від того, чи користувався банк даною можливістю, даний абзац пункту суперечить абзацу першому, відповідно до якого передбачено, що умови договору є конфіденційними і можуть бути розголошені третім особам з письмового дозволу протилежної сторони. Абзац 2 пункту 6.2. кредитного договору містить положення щодо можливості банком розголошення інформації, яка містить банківську таємницю, що порушує її законне право на захист інформації, яка захищається законом, тому абзац 2 пункту 6.2. кредитного договору слід визнати недійсним та скасувати такий в цілому з моменту укладення. Просить визнати недійсним з моменту укладення договору та скасувати в цілому абзац 2 пункту 6.1.3 кредитного договору №0001/08/25 - KLMf від 07 жовтня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ "Акціонерний комерційний банк "Форум", в подальшому реорганізованим в ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Форум", за яким вона прийняла на себе обов*язки. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному об'ємі, підтвердив обставини, що викладені в позові і просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що положення абзацу 2 п. 6.1.3. в якому позичальник надав письмову згоду на розголошення будь-якої інформації, пов'язаної з кредитним договором, цілком і повністю відповідають вимогам законодавства що регулює порядок розкриття та збереження банківської таємниці, зокрема ст. 1076 ЦК України та ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» . Безпідставним є також твердження позивача про те що умови абзацу 2 п 6.1.3. є несправедливими. Відповідно до частини другої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами визначений ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» хоч і не є вичерпним, однак вказує, що такі умови мають одночасно підпадати під три обов'язкові ознаки: порушують принцип добросовісності; їх наслідком є істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін; направлені на шкоду споживачу. Відповідно до змісту абзацу 2 п. 6.1.3. у випадках, пов'язаних з невиконанням Позичальником своїх зобов'язань за цим договором Банк має право, а позичальник надає свою згоду на розголошення будь-якої інформації, пов'язаної з цим Договором третім особам. Отже, право на розголошення інформації виникає у Кредитора виключно у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань. Дія даної норми є наслідком недобросовісної поведінки саме з боку позивача, а не відповідача. У разі належного виконання взятих на себе зобов'язань кредитор не вправі розголошувати інформацію про позичальника на свій власний розсуд. Тобто, не можливо стверджувати про наявність будь-якого дисбалансу прав і обов'язків Сторін договору, а також те що дана норма порушує принцип добросовісності. Більше того, дане положення має на меті спонукання позичальника саме до добросовісного виконання умов договору. Відсутні також підстави вважати, що оспорюване позивачем положення договору направлене йому на шкоду як споживачу. Відповідно до п. 2.1.9. та п. 3.1. договору про заміну боржника у зобов'язанні та переведення боргу від 15.03.2010 року позивачка зобов'язалась виконувати всі інші умови кредитного договору та засвідчила що не помиляється відносно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо прав та обов'язків сторін. Позивачка погодилась з усіма умовами кредитного договору, зокрема і положеннями абзацу 2 п. 6.1.3. кредитного договору. Просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про визнання недійсною частини правочину відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 07 жовтня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний банк «Форум» та [PERSON] був укладений кредитний договір №0001/08/25 - KLMf, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у формі кредитної лінії для споживчих потреб з максимальним лімітом заборгованості на день надання кредитних коштів в сумі 850 000 доларів США. 15 березня 2010 року [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Форум» уклали договір про заміну Боржника у зобов'язанні та переведення боргу, за умовами якого [PERSON] перевів (передав) свої зобов'язання за Кредитним договором № №0001/08/25 - KLMf від 07 жовтня 2008 року, внаслідок чого, [PERSON] змінила його у зобов'язанні, і прийняла на себе обов'язки по зазначеному кредитному договору та додатковим угодам до нього. На виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року № 514-УІ та у відповідності з рішенням Загальних зборів акціонерів, на сьогодні Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Форум» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Форум». Відповідно до п. 6.1.3 кредитного договору № №0001/08/25 - KLMf від 07 жовтня 2008 року умови цього договору є конфіденційними, і можуть бути розголошені третім особам з письмового дозволу протилежної сторони та у випадках, передбачених чинним законодавством України. В абзаці 2 пункту 6.1.3 даного договору зазначено, що у випадках, пов"язаних з невиконанням позичальником своїх зобов"язань за цим договором банк має право, а позичальник надає свою згоду на розголошення будь-якої інформації, пов"язаної з цим договором третім особам. [PERSON] вважає, що даний абзац пункту 6.1.3. кредитного договору порушує її права, охоронювані Конституцією України, Законами «Про банки і банківську діяльність», «Про захист персональних даних», законодавства про захист прав споживачів, а також вважає таку умову в договорі порушенням охорони банківської таємниці та розголошенням її третім особам. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб" від 30 вересня 2011 року за № 10, банківська таємниця за своїм правовим режимом відноситься до таємної інформації з обмеженим доступом, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству й державі. У зв'язку із цим вона суворо оберігається законодавством України. Правовий режим банківської таємниці визначається, зокрема, статтею 1076 Цивільного кодексу України, статтями 60-62 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ "Про банки і банківську діяльність". Розкриття банківської таємниці може здійснюватись безпосередньо банками або на підставі рішення суду та виключно на підставах і у порядку, передбаченими законом. Згідно ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунку, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтом або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації. Правова охорона прав власника банківської таємниці починається з моменту укладення в письмовій формі договору між клієнтом - з одного боку, та банківською установою - з іншого. Відповідно до ст. 11 ч. 3 п. 2 Закону України "Про захист прав споживачів" персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та спроможності виконати зобов'язання за таким договором. У відповідності до пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Тому умови даного кредитного договору щодо розголошення інформації про позичальника третім особам є несправедливими в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно частини 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 7 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" також передбачає положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Отже, підставою недійсності правочину за ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного судочинства. Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" за № 5 від 12 квітня 1996 року серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, у тому числі про надання кредитів, регулюються положеннями Закону України "Про захист прав споживачів". Таким чином, суд приходить до висновку, що абзац 2 пункту 6.1.3 кредитного договору містить положення щодо можливості банком розголошення інформації, яка містить банківську таємницю, що порушує законне право позивачки на захист інформації, яка захищається законом, а тому позовні вимоги позивачки про визнання недійсним другого абзацу пункту 6.1.3 даного кредитного договору слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved