Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ „Укрсоцбанк" про визнання кредитного договору припиненим. Просить суд визнати припиненим з 30.10.2015 р. договір кредиту № А997/3-К на купівлю автотранспортних засобів від 30.10.2008 р. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № А997/3-К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого АТ «Укрсоцбанк» видав позичальнику кредитні кошти в сумі $57 970,00 з кінцевим терміном погашення до 29.10.2015 р. Вказаний строк не змінювався і не продовжувався сторонами по кредитному договору. Тому 29.10.2015 р. закінчився строк дії кредитного договору і з 30.10.2015 р. кредитний договір не діє, припинив свою дію. З урахуванням вимог ст. ст. 530, 598, 631 ЦК України, з припиненням зобов`язань припинилась також і дія кредитного договору. Крім того 20.10.2018 р. сплинув трирічний строк позовної давності для стягнення останнього платежу за кредитним договором, внаслідок чого АТ „Укрсоцбанк" втратило можливість навіть у судовому порядку стягнути з позичальника виниклу заборгованість за кредитним договором. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 23 липня 2019 року на 08 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду на 12.03.2020 року на 13 год. 30 хв. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Железняк В.К. у судове засідання не з*явилися. Від адвоката Железняк В.К. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача АТ „Укрсоцбанк" у судове засідання не з`явився. 18.11.2019 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк» Чирва В.Г. надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Крім того від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк» Чирва В.Г. надійшла заява про застосування строків позовної давності. Просить суд при винесенні рішення застосувати до правовідносин строки позовної давності. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Дослідивши матеріли справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № А997/3-К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого АТ «Укрсоцбанк» видав позичальнику кредитні кошти в сумі $57 970,00 з кінцевим терміном погашення до 29.10.2015 р. Кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором - 29.10.2015 р. Вказаний строк не змінювався і не продовжувався сторонами по кредитному договору. Згідно графіка погашення заборгованості по кредиту (п.1.1.1. кредитного договору) щомісячно належало сплачувати по 690 дол. США. З липня 2009 р. [PERSON] припинив сплачувати щомісячні платежі у розмірі 690 дол. США, тобто вчиняв порушення-невиконання обов`язку повертати кредит, визначені пунктом 3.3.9. кредитного договору. 01.04.2010 р. за квитанцією № кг 44817 [PERSON] сплатив по кредитному договору останній платіж у розмірі 100 дол. США. Підтверджують викладене наданий позивачем договір кредиту № А997/3-К на купівлю автотранспортних засобів від 30.10.2008 р. та квитанція № кг 44817 від 01.04.2010 р. на ім`я [PERSON] 29.10.2015 р. закінчився строк дії кредитного договору і з 30.10.2015 р. кредитний договір не діє, взаємні права та обов`язки у сторін за договором припинилися 29.10.2015 р. Така позиція ґрунтується на нормах матеріального права. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Викладене свідчить, що фактично договір є чинним впродовж строку, визначеного договором, а в момент спливу такого строку його дія припиняється. При цьому, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 651 ЦК України). Із спливом строку дії договору зобов`язання сторін, як то визначено умовами самого договору, припиняються у зв`язку із тим, що спливає строк користування кредитом. Згідно кредитного договору кредитні кошти в сумі $57 970,00 видані [PERSON] на строк до 29.10.2015 р. Сплачувати платежі в рахунок погашення кредиту позичальник припинив у липні 2009 р. Тому у АТ „Укрсоцбанк" вже в липні 2009 р. виникло право звернутись до суду протягом 3-х років з позовом про стягнення з позичальника існуючої заборгованості або узгодити з ним наявну заборгованість і у разі не погашення її добровільно, протягом 3-х років звернутись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Між тим АТ „Укрсоцбанк" такі дії не вчинив. 20.10.2018 р. сплинув трирічний строк позовної давності для стягнення останнього платежу за кредитним договором. Визнання припиненим Кредитного договору узгоджується з позицією Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.09.2018 р. у цивільній справі № 752/11447/16-ц. Обставини цивільної справи № 752/11447/16-ц аналогічні обставинам цієї справи і обидві справи мають стороною кредитора АТ «Укрсоцбанк». Верховний Суду в постанові від 19.09.2018 р. зазначив наступне: „Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У пункті 4.5 договору кредиту передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Аналогічні положення містить пункт 7.5 договору кредиту. Зазначеними пунктами кредитного договору сторони врегулювали питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. Суди встановили, що сторона припинила сплачувати чергові платежі за кредитом з 22 липня 2009 року. Зазначене свідчить про неналежне виконання позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 договору кредиту, а тому відповідно до пункту 4.5 цього ж договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 22 вересня 2009 року. Встановивши зазначені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення вимог позивача про визнання договору кредиту припиненим". Зважаючи на те, що банк по цей час нараховує [PERSON] проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі, зазначені в кредитному договорі і вимагає їх сплати та не бажає укласти угоду про визнання припиненими з 30.10.2015 р. зобов`язань за кредитним договором, належить у судовому порядку визнати припиненим кредитний договір з 30.10.2015 р. Крім того АТ «Укрсоцбанк» подало заяву про застосування позовної давності до позову [PERSON] , так як на думку АТ «Укрсоцбанк» порушення прав [PERSON] з боку АТ «Укрсоцбанк» відбулось вже 30.10.2015 р. і з цієї дати належить рахувати трирічний строк позовної давності для подання позову до суду. Вказана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позовна заява містить одну вимогу [PERSON] : визнати припиненим з 30.10.2015 р. договір кредиту № А997/3-К на купівлю автотранспортних засобів від 30.10.2008 р., згідно з умовами якого банк видав позичальнику кредитні кошти в сумі $57 970,00 з кінцевим терміном погашення до 29.10.2015 р. та в позовній заяві [PERSON] посилається в якості підстави позову на закінчення 29.10.2015 р. строку дії кредитного договору. До позову про визнання припиненим кредитного договору законодавство про позовну давність не застосовується, так як у разі, якщо одна із сторін продовжує застосовувати положення кредитного договору після спливу строку його дії для нарахування процентів, пені та штрафів, то ці правопорушення є такими, що продовжуються у часі, виникають періодично чи постійно і потребують захисту в іншої сторони договору у судовому порядку. Крім того, кожне наступне порушення АТ «Укрсоцбанк» прав [PERSON] дає йому право звернутись до суду з таким позовом безпосередньо після порушення та протягом 3-х років. В позовній заяві [PERSON] стверджує, що банк по цей час нараховує йому проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі, зазначені в кредитному договорі і вимагає їх сплати та не бажає укласти угоду про визнання припиненими з 30.10.2015 р. зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим в нього виникла необхідність у судовому порядку довести припинення кредитного договору з 30.10.2015 р. АТ «Укрсоцбанк» не заперечує ці обставини та не погоджується укласти зі [PERSON] угоду про визнання припиненим кредитного договору з 30.10.2015 р. Це свідчить, що порушення прав [PERSON] з боку банку, засновані на положеннях кредитного договору, відбуваються і після спливу строку дії кредитного договору, порушення відбуваються дотепер. Тобто у [PERSON] й зараз виникає право на судовий захист у вказаний в позовній заяві спосіб. Враховуючи вищевикладене суд приходить до переконання про відсутність правових підстав залишати позов [PERSON] без задоволення у зв`язку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: approved