Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаною позовною заявою, в якій просить стягнути із Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на його користь середній заробіток за час затримки у поновленні його на роботі за період із 19.08.2016 року по день винесення відповідно рішення та нарахувати і виплати індексацію. Окрім того, просить стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.07.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.11.2016 року залишено без змін позивача поновлено на посаді директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15455,88 грн. та моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн. Окрім того, зазначив, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.08.2016 року його позовні вимоги до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково та стягнуто із відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 21.07.2016 року по 18.08.2016 року. Вказав, що на день звернення до суду із данною позовною заявою його не поновлено на роботі, а тому вважає за необхідне стягнути із Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності середній заробіток за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою у поновлені на роботі. Окрім того, вважає, що у звязку із не поновленням його на роботі та невиконанням судових рішень позивачу була завдана моральна шкода, оскільки своїми діями відповідач позбавляв його законних прав на працю та можливість заробляти гроші на своє утримання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Просила їх задовольнити, зазначила, що поновлення на роботі не відбулось, оскільки її довіритель не отримав та не ознайомлений з відповідним наказом, крім того не внесені відомості в єдиний реєстр юридичних осіб про зміну керівника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала щодо стягнення середнього заробітку за період з 19.08.2016 року по 18.01.2017 року, при цьому зазначила, що кошти в сумі 36883,35 грн., а саме середній заробіток за вказаний період перераховані на розрахунковий рахунок позивача. В задоволенні решти позовних вимог присила відмовити, оскільки з 18.05.2016 року позивач поновлений на посаді директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, мав приступити до роботи 19.01.2017 року. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.11.2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20.07.2016 року залишено без змін, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано незаконним наказ № 273-К від 17.05.2016 року та поновлено [PERSON] на посаді директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 19.05.2016 року. Окрім того, стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15455 грн. 88 коп. без урахування обов'язкових податків та платежів та на відшкодування моральної шкоди 4000 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць в розмірі 5269 грн. 12 коп. підлягало до негайного виконання. Рішення набрало законної сили 09.11.2016 року. /а.с. 9-11, 14/ Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.08.2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.07.2016 року по 18.08.2016 року (включно) в розмірі 7376,67 грн. без урахування обов'язкових податків та платежів та на відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Рішення в частині стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць підлягало до негайного виконання. /а.с. 12,13/ Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. На підставі наказу №40-К від 18.01.2017 року, виданого Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20.07.2016 року у справі № 295/7450/16-ц, скасовано абзац 1 наказу Виконавчої дирекції Фонду від 17.05.2016 року №273-к «Про звільнення [PERSON]В.» та поновлено [PERSON] на посаді директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 18.05.2016 року. /а.с. 38/ Відповідно до копії платіжного доручення № 371 від 16.03.2017 року вбачається, що Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності перерахувала [PERSON] на його картковий рахунок кошти за час вимушеного прогулу за період із 19.08.2016 року по 18.01.2017 року у розмірі 36883,35 грн. /а.с. 44/ За таких обставин позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі за період із 19.08.2016 року по 18.01.2017 року, що становить 36883,35 грн. задоволенню не підлягають, оскільки відповідач самостійно усунув вказане порушення. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі з 19.01.2017 року по день ухвалення рішення судом задоволенню не підлягають, оскільки зі змісту наказу № 40-к від 18.01.2017 року [PERSON] поновлений на посаді директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, та до роботи мав приступити 19.01.2017 року. Згідно ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. У відповідності до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 до обєктів індексації, визначених у пункті 2 цього Порядку, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Належні [PERSON] виплати обчислено із середньої заробітної плати, а тому підстав для проведення індексації належних позивачу з відповідача грошових коштів за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд не вбачає. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Приймаючи до уваги характер моральних страждань, які заподіяні [PERSON] внаслідок невиконання рішення суду про поновлення на роботі, внаслідок чого не отримання заробітної плати, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, які пов'язані з переживанням про відсутність роботи, зусиллями затраченими на доведення обставин незаконності невиконання рішення суду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тривалість фізичних та душевних страждань, враховуючи ступінь вини відповідача, яким вчасно не видано наказ про поновлення на роботі, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 3000,00 гривень. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягує із Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави судовий збір в сумі 1600,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial