Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

05.06.2019 [PERSON] звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м.Миколаєва про визнання права власності на спадкове майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що [INFO] померла її матір [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт від 01.03.2016, яким заповідала їй 12/100 часток нежилих приміщень, за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу від 18.12.2018, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, в зв`язку зі зміною частки у власності на нежитлові приміщення. Посилаючись на неможливість у інший спосіб визнати право власності на спадкове майно, позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 12.06.2019 провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. В судове засідання представник відповідача не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Заяв, клопотань, заперечень від відповідача до суду не надходило. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного Згідно Договору купівлі-продажу комунального майна від 05.09.2003, укладеного між Фондом комунальної власності міської ради в особі начальника фонду комунальної власності [PERSON] і [PERSON] , останній належить 12/100 частин нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла ( копія свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] ). За життя [PERSON] склала заповіт від 01.03.2016, яким заповідала [PERSON] належні 12/100 часток нежилих приміщень, що знаходяться в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області з заявою по видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Балкіною О.Л. від 18.12.2018, [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмовити слугувало виділення часток в спільній частковій власності в окрему адресу та зміна частки у власності на нежитлові приміщення, що підлягає спадку. Так, згідно довідки МБТІ від 08.11.2018 , станом на 28.12.2012 співвласниками нежитлових приміщень розташованих в житловому багатоповерховому будинку літ.А-10 за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] - 12/100 часток та Територіальна громада м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради - 62/100. Згідно рішення Виконавчого комітету ММР від 23.03.2007 №665 26/100 часток нежитлових приміщень виділено в окрему адресу: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст. 392 ЦК України, тільки власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку може застосовуватись, як спосіб захисту, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику у справах про спадкування. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Так, відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Це знайшло також підтвердження у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 " Про судову практику у справах про спадкування", згідно якого свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Отже діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - Свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України "Про нотаріат", покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Суд приходить до висновку, що у позивача не вичерпана можливість прийняття спадщини після смерті її матері у нотаріуса, оскільки перешкодою для отримання вказаного свідоцтва є виділення часток нежитлових приміщень в окрему адресу і зміна часток нежитлових приміщень, тобто визначення відповідної частка у праві власності на нежитлові приміщення спадкодавиці. Крім того, позивач просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, доказів того, що спадкодавиця була власницею всього майна за адресою: [ADDRESS] , суду не надано. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем не вірно, в розумінні ст. 16 ЦК України, обрано спосіб захисту, звернення до суду з позовом саме про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, та виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed