Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ «Лізинг інформаційних технологій», у якому просила суд про визнання договору про надання в оренду обладнання на умовах фінансового лізингу №120121006 від 15.05.2008 року, що укладений між [PERSON] та ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій, правонаступником якого є позивач. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на невідповідність укладеного між сторонами договору приписам закону в частині, щодо прав споживачів, вважала, що за таким договором відповідач має значні переваги за умовами договору, з чого випливає дисбаланс прав та обовязків сторін, та з такого, зазначаючи проте, що визнання недійсними положень договору, що створюють зазначений дисбаланс прав та обовязків потягне за собою обєктивну необхідність зміни інших умов договору, позивач вважала, що є належні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Представник відповідача звернувся до суду з письмовими запереченнями у яких вказував на надуманий характер вимог та підстав позову, надав пояснення на спростування тверджень позивача щодо ведення нечесної підприємницької діяльності та недодержання інших приписів закону. Зокрема представник відповідача вказав на те, що сторонами на час укладення договору, та деякий час після того, всі його умови визнавались та сторони приступили до їх виконання. В судове засідання сторони не зявились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином. Представники сторін звернулись до суду з заявами про вирішення справи за їх відсутності, представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та письмовому відзиві на заперечення відповідача, наполягав на їх задоволенні, представник відповідача проти можливості задоволення позову заперечував з наведених за текстом письмових заперечень підстав. Виходячи з викладеного суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних серед її матеріалів доказів та відомостей про фактичні та правові обставини спору. Так, вбачається, що 15.05.2008 року між сторонами у справі (на той час: [PERSON] та ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій», в особі ТОВ «Версія Сістемс») було укладено договір про надання в оренду обладнання на умовах фінансового лізингу (договір №120121006). Відповідно до п. 1.2 такого договору порядок отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг, визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІТ, які є невідємною частиною такого договору. При цьому з наданих суду відомостей вбачається, що правила затверджені та введені в дію наказом Генерального директора ЗАТ "Лізинг ІТ" від 01.02.2006 року. Правила офіційно опубліковані на сайті і є незмінним з 01.02.2006 року, застосовуються до всіх договорів про отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІТ. Правила є доступними для всіх клієнтів. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Стаття 640 ЦК України передбачає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена. Пунктом 1.1 договору лізингу передбачено, що за цим договором клієнт приймає участь в системі LeaseІT, зокрема отримує обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseІT, а також отримує послуги, на умовах, визначених обраним клієнтом пакетом LeaseІT, а оператор LeaseІT зобов'язується на підставі заявки клієнта забезпечити передання клієнту товарів (ІТ - обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів тощо) обраних клієнтом постачальників та надання клієнту послуг, за умови виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом LeaseІT. Порядок отримання обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг Клієнтам системи LeaseІT, які є невід'ємною частиною цього договору. Згідно п. 4.2. Правил заявка заповнюється за формою, встановленою оператором LeaseІT, і містить: відомості про клієнта, інформацію про постачальника, дату постачання, обраний пакет LeaseІT, специфікацію ІТ - обладнання, інших товарів та послуг, розмір платежу при отриманні обладнання та інші дані. Пунктом 3.3. Правил визначено: пакет LeaseІT - це сукупність фінансових, часових та якісних умов отримання клієнтом обладнання, інших товарів та послуг за технологією фінансування LeaseІT і носить характер публічної пропозиції (оферти) оператора LeaseІT і затверджується оператором LeaseІT. Отже, згідно ст. 641 ЦК України Пакет LeaseІT Інвайт є пропозицією укласти договір. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (навантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2008 року позивач підписала договір про отримання ІТ-обладнання в системі LeaseІT №120121006, та визначила обладнання, яке вона бажає отримати, його специфікацію (системний блок IQ sXlerra D03 (82229), Монітор TFT Samsung SyncMaster 206BW, клавіатура Genius SlimStar 250, Акустична система Genius SP-F120, маніпулятор mouse Genius NetScroll 100, Web-камера Genius Eye 110, мережевий фільтр Маххtro 2m), визначила умови отримання обладнання (визначила пакет фінансування), чим і погодила предмет договору. Ціна товарів та послуг договору також погоджена сторонами, що випливає з змісту самого договору. Таким чином суд доходить висновку про дотримання сторонами процедури укладення договору, та про те, що спірний договір муж сторонами укладений. При цьому посилання позивача на те, що її нібито не було ознайомлено з Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІТ, які є невідємною частиною такого договору, спростовуються змістом укладеного між сторонами договору, та такий висновок кореспондує позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладена в ухвалі №6-12442св13 від 14.08.2013 року, щодо того, що факт ознайомлення позивача з правилами підтверджується її особистим підписом під текстом договору, за яким визначено що підписанню договору має передувати ознайомлення клієнта з відповідними правилами (п. 8.6 договору). Щодо посилань позивача на недодержання форми укладення договору то суд їх не приймає, оскільки відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», для договору лізингу передбачено письмову форму. При цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України). Посилання позивача на те, що договір між сторонами складається з декількох окремих документів, з яких підписано лише сам текст договору, як на підставу недодержання письмової форми його укладення суд оцінює критично, оскільки з наведених вище висновків суду вбачається, що позивач була ознайомлена з всіма складовими частинами договору (текстом договору, умовами пакету фінансування LeaseІT Інвайт, Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІТ,), що зазначено за текстом договору, що підписаний сторонами, а тому такі обставини, на думку суду, кореспондують положенням абз.1 ч.1 ст. 207 ЦК України щодо фіксування змісту договору у кількох документах, та не можуть бути підставою для визнання договору таким, форма укладення якого недодержана. Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено і цього не заперечувалось самими сторонами, що позивач не пред'являла вимоги до відповідача перед укладенням договору про невідповідність його умов чинному законодавству, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів", зважаючи на те, що позивачем не надано жодних доказів існування розбіжностей щодо умов договору при його укладенні та на теперішній час, зважаючи на те, що з обставин справи вбачається, що волевиявлення сторін було вільним і виражало дійсну їх волю, що підтверджується наявністю підписів у спірному договорі, та іншого доведено не було, суд доходить висновку про те, що при укладенні спірного договору сторонами було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, а тому і підстав для визнання договору недійсним з вказаних в позові мотивів немає, а тому у його задоволенні слід відмовити. Виходячи з викладеного та

Outcome: dismissed