Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

17 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, визначення порядку спілкування батька з дитиною, в якому просила суд: -Визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] ; -Визначити порядок спілкування [PERSON] з дитиною - [PERSON] , [INFO] кожної неділі з 12.00. год. до 20.00 год. в присутності матері дитини [PERSON] , або тільки батька дитини [PERSON] без сторонніх осіб та кожен день народження дитини [PERSON] , [INFO] до досягнення нею повноліття з 14.00 год. до 19.00 год. в присутності матері дитини або тільки батька дитини без сторонніх осіб. В обґрунтування вимог, [PERSON] посилалася на те, що 13 червня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем, актовий запис № 141. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року шлюб між ними був розірваний, в той же час після розлучення сторони проживали разом однією сім`єю як подружжя до липня 2018 року. З липня 2018 року батьки дитини вирішили остаточно припинити стосунки, та позивач [PERSON] переїхала до власного помешкання разом з донькою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , в якому вони проживають по сьогоднішній день. Позивач [PERSON] вказувала на те, що між нею та відповідачем [PERSON] постійно виникали сварки з приводу місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , відповідач [PERSON] іноді забирає дитину до себе та залишає її проживати в нього на певний період без згоди матері, при цьому батько дитини не враховує, що донька має режим, який порушується відповідачем, а тому [PERSON] вважає, що місце проживання дитини повинно бути визначене разом з матір`ю, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 16 травня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 02 вересня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини разом з батьком. В обґрунтування зустрічних вимог [PERSON] посилався на ще, що 13 червня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем, актовий запис № 141. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] вказує на те, що не дивлячись на ухвалене судом рішення про розірвання шлюбу, він з відповідачем [PERSON] разом з донькою продовжували проживати як одна сім`я до початку червня 2018 року за адресою: [ADDRESS] . 28 липня 2018 року мати дитини [PERSON] зібрала свої речі та виїхала із квартири до свого будинку за адресою: [ADDRESS] , а донька [PERSON] , [INFO] залишилася проживати разом з батьком. У відповідності до судового наказу, виданого 02 липня 2018 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/2914/18, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 %д прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 22 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] зазначає, що з серпня 2018 року по квітень 2019 року його донька - [PERSON] , [INFO] постійно проживала разом з ним та своєю старшою сестрою за його місцем проживання, він сумлінно дотримується батьківських обов`язків, забезпечує її якісним харчуванням, купує необхідний їй одяг, сплачує за її навчання з репетиторами, забезпечує всебічний розвиток дитини та піклується про її стан здоров`я. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дитиною спричинить їй шкоду, не існує. Проте, у квітні 2019 року мати дитини - [PERSON] примусила доньку перейти жити до себе та почала чинити перешкоди йому у спілкуванні з донькою, забороняючи зустрічати [PERSON] зі школи, гуляти та проводити час разом. В серпні 2019 року відповідач [PERSON] змінила роботу і стала працювати за 12-годинним графіком, який не надає можливості приділяти дитині належного часу для її розвитку, у зв`язку з чим, [PERSON] дозволила доньці деякий час проживати разом з батьком З огляду на зайнятість матері дитини, позивач [PERSON] намагався вирішити з відповідачем [PERSON] дане питання мирним шляхом з урахуванням інтересів дитини. В зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просив суд: -визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, прийнятий та об`єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, визначення порядку спілкування батька з дитиною. 25 вересня 2019 року сторони звернулися з заявою про затвердження мирової угоди. 13 січня 2020 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з заявою про залишення позовної заяви без розгляду Ухвалою суду від 15 січня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, визначення порядку спілкування батька з дитиною, - залишено без розгляду. Ухвалою суду від 15 травня 2020 року, між сторонами затверджену мирову угоду, укладену 25 вересня 2019 року, визначено місце проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] та узгоджений порядок спілкування батька з донькою. 19 червня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 15 травня 2020 року про затвердження мирової угоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року ухвала суду першої інстанції від 15 травня 2020 року про затвердження мирової угоди скасована, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження її розгляду. Постанова Дніпропетровського апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції постановив ухвалу про затвердження між сторонами мирової угоди не звернув увагу на те, що своєю ухвалою від 15.01.2020 року первісні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, визначення порядку спілкування батька з дитиною, - залишені без розгляду, зокрема в матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 21.10.2019 року про відкликання заяви про затвердження мирової угоди та залишення її без розгляду, а також заява [PERSON] , в якій він просив розглядати справу без його участі, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. 30 листопада 2020 року зазначена цивільна справа з Дніпровського апеляційного суду повернута до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Таким чином, судом розглядалися зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяв, кожен окремо, просили розглядати справу без їх участі, вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі, вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи - Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справи без його участі, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги та визначити місце проживання дитини разом з батьком. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 13 червня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 141, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 13 червня 1998 року. Від даного шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 208, складений 05 квітня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 05 квітня 2011 року. Згідно до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 18 серпня 2015 року. Судом встановлено, що на підставі судового наказу, виданого 02 липня 2018 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/2914/18, з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 %д прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 22 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, про що не заперечується сторонами, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] станом на час ухвалення рішення проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] . Позивач [PERSON] вказує на те, що між ним та відповідачем [PERSON] постійно виникають непорозуміння з приводу місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , а тому оскільки мирним шляхом вирішити дане питання між ними неможливо, він вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, між сторонами виник спір про визначення місця проживання дитини. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У відповідності до ст. 157 СК України, 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 158 СК України, 1. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На підставі статті 159 СК України, 1. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. 4. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 5. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом з доньками: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 20 червня 2019 року, виданої Головою правління ОСББ «Успіх Гетьманська 40». Зазначена квартира на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] у відповідності до договору купівлі-продажу від 07 жовтня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за реєстровим № 5530. Встановлено, що з 10 лютого 2017 року позивач [PERSON] працює водієм-експедитором у фізичної особи-підприємця [PERSON] , що підтверджується трудовим договором від 10 лютого 2017 року, укладеного між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. В матеріалах справи наявні характеристики з місця роботи та проживання [PERSON] , які останнього характеризують з позитивної точки зору, а також довідки, згідно до яких позивач на обліку у лікарая-нарколога та психіатра не перебуває. Таким чином судом встановлено, що позивач [PERSON] має постійне місце роботи, достатні доходи, позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання, не має медичних протипоказань, приділяє увагу вихованню дитини, піклується про стан її здоров`я, матеріальне забезпечення, харчування тощо. Водночас, судом під час ухвалення рішення у справі враховано заяву відповідача [PERSON] від 28 січня 2021 року, яка просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання доньки разом з батьком визнала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Так, згідно висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року за вих. 639/0/2-21, орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . У своєму висновку органом опіки та піклування встановлені наступні обстави. [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 06.08.2015 року Новомосковським міськрайонним судом був розірваний. Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину _ [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу між батьками залишилася проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Квартира, в якій зареєстровані та проживають малолітня [PERSON] , [INFO] та її батько на лежить на праві власності [PERSON] відповідно до акту обстеження умов проживання від 04.03.2021 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей Новомосковської міської ради, загальна площа трикімнатної квартири складає близько 66,00 кв.м Житло газифіковане, електрифіковане, є всі комунальні зручності, обладнано автономним опаленням. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний. Для проживання [PERSON] є окрема кімната, яка обладнана сучасними меблями, виділене місце для занять, навчання, відпочинку. Дівчинка забезпечена комп`ютерною технікою, книжками, одягом відповідного віку та сезону, в наявності постільна білизна. [PERSON] виховується у доброзичливій атмосфері, забезпечена всім необхідним для повноцінного життя та розвитку, оточена піклуванням та любов`ю батька. В родині [PERSON] створений психологічний мікроклімат, благоприємний для гармонійного розвитку та виховання дитини. Батько забезпечує здобуття дитиною освіти, дитина має побутові зобов`язання. Вході обстеження з дитиною та її батьком проведена бесіда щодо способів участі у вихованні та забезпеченні потреб [PERSON] та її матір`ю [PERSON] . Дівчинка власноручно написала заяву щодо свого бажання постійно проживати разом з батьком. Малолітня постійно спілкується з матір`ю, ходить до неї гостювати, але дівчинка висловила думку, що їй більш комфортно проживати разом з батьком. 11.03.2021 року фахівцем соціальної роботи Новомосковського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді здійснено вихід у сім`ю [PERSON] , за результатами якого складено висновок оцінки потреб сім`ї. За спостереженнями спеціаліста ознак складних життєвих обставин не встановлено, стан задоволення потреб дитини відповідно віку, проблемні питання відсутні, сім`я не має потреб в отриманні послуги соціального супроводу. Для обслуговування [PERSON] , з сімейним лікарем батько [PERSON] уклав декларацію про вибір лікаря, який надає первинну допомогу дитині. Відповідно до інформації-характеристики ЗЗСО № 18 м. Новомосковська, [PERSON] , [INFO] навчається в даному закладі з 2017 року, дівчинка на достатньому та високому рівні володіє програмним матеріалом, учениця завжди виконує домашні завдання, має всі навчальні приладдя, до школи ходить без запізнень, батько долучається до виховання дитини та вчасно реагує на зауваження вчителя. З метою психологічного діагностування психоемоційного стану [PERSON] , визначення батьківського потенціалу обох батьків та прихильності до кожного з них 24.03.2021 року психологом Новомосковського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді була організована відповідна психологічна робото, за результатами якої складено висновок, згідно якого дитина має позитивний емоційний стан, дівчинка з розумінням ставиться до ситуації, яка склалася в сім`ї, зокрема в стосунках батьків, [PERSON] любить та поважає обох батьків. Фахівець із соціальної роботи провів бесіду з матір`ю дитини [PERSON] , яка під час розмови повідомила, що не заперечує проти проживання доньки разом з батьком за його адресою. Батько дитини [PERSON] працює на посаді водія-експедитора у ФОП [PERSON] , за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, власним житлом та матеріально забезпечений. Мати дитини [PERSON] матеріально забезпечена, працює, постійно проживає у власному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Побутові умови придатні для проживання дитини. Стосунки між колишнім подружжям конфліктні. У кожного з них накопичилася кількість образ та претензій один до одного, але вони дійшли висновку, що їх особисті стосунки не повинні перешкоджати інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи обставини, що фактично склалися між сторонами, а саме, що дитина проживає за місцем мешкання батька [PERSON] , суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно позовні вимоги задовольнити, визначивши місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. При цьому, у суду відсутні сумніви щодо добровільності позиції відповідача-матері дитини [PERSON] щодо визнання нею позову. Водночас, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 768,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу [PERSON] з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 768,40 грн., що становить 384,20 грн., та зобов`язати відповідача [PERSON] сплатити позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384,20 грн. На підставі викладено та

Outcome: approved