Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивачі звернулися у Виноградівський районний суд із позовною заявою до відповідача та просять суд позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], визнати позивачів опікунами неповнолітніх дітей, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей, Позовні вимоги мотивовані тим, що під час останьої вагітності з сином відповідач з дружиною не проживав, відмовлявся визнавати [PERSON] своєю дитиною, після пологів з пологового будинку дружину з дитиною не забрав і прогнав з квартири, через що [PERSON] з новонародженою дитиною змушена була проживати в квартирі своєї матері. Після пологів [PERSON] захворіла на важку невиліковну хворобу, через що її рідна сестра [PERSON] та її чоловік [PERSON] взяли до себе хвору [PERSON] та новонароджену дитину, а відповідач жодного разу не навідав дружину та дитину, крім того не визнавав дитину, а саме що він є біологічним батьком [PERSON]. Подружжя [PERSON] турбувалися про [PERSON] та її сина, надавали матеріальну допомогу та підтримували морально. Згодом [INFO] від тяжкої хвороби [PERSON] померла в будинку своєї сестри за адресою [ADDRESS] і подружжя [PERSON] за свої кошти поховали [PERSON], а чоловік не надав жодної допомоги для поховання дружини. З часу смерті [PERSON] син [PERSON] надалі на утриманні у сім»ї [PERSON]. Далі позивачі зазначають, що відповідач неодноразово судимий, за скоєння злочину відбував термін покарання у місцях позбавлення волі, по місцю проживання характеризується негативно, він не забрав дитину з полового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстоко поводиться з дітьми, систематично зловживає алкогольними напоями, мав неодноразові приводи в поліцію, не працює. Відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичному розвитку як складову виховання, не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу та не створює умов для отримання ними освіти. Подружжя [PERSON] за місцем проживання характеризуються позитивно, на „Д" обліку у лікаря нарколога не перебувають, мають добрий стан здоровая, спиртними напоями не зловживають, наркотичні та психотропні засоби не вживають, до судової відповідальності не притягувались, матеріально забезпечені, мають у власності будинок та автотранспорт, зокрема, [PERSON] працює по найму в автомайстерні, а [PERSON] займається вихованням дітей. В судовому засіданні позивачі, яких підтримав і їх представник, уточнили свої позовні вимоги, а саме: просили суд позбавити відповідача батьківських прав лише щодо малолітнього [PERSON] [INFO], визнати їх опікунами малолітнього [PERSON], а також стягнути аліменти на утримання [PERSON], а відтак уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та у заявах про уточнення позовних вимог та просили суд їх задоволити повністю. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення, посилаючись на те, що вимоги позивачів безпідставні, належними та достовірними доказами не доведені, оскільки СК України містить обмежений перелік підстав для позбавлення батьківських прав: ухилення від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва, проте позивачі не довели, що відповідач вчиняв саме такі дії, а відтак у позові просили відмовити. Представник третьої особи- Органу опіки та піклування Виноградівської РДА в судове засідання не з»явився, проте подав до суду 31.05.2017р. заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності. Одночасно надав до суду Висновок органу опіки та піклування від 26.05.2017р. про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], який просив взяти до уваги при винесенні рішення по суті. Отже, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємов"язку, суд приходить до наступного. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд вважає, що правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані нормами Сімейного Кодексу України. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що право на особисте та сімейне життя гарантовано Конституцією України, згідно до якої ніхто не може зазнавати втручання в його особисте та сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.32 Конституції України); сім»я, дитинство, материнство та батьківство охороняється державою (ст.51 Конституції України). Так, у відповідності до ст.164 ч.1 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Діти та батьки відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Мати дітей [PERSON] [INFO] померла \\а.с.19\\, у зв»язку з чим найменша дитина [PERSON] на даний час проживає у позивачів, які просять суд позбавити відповідача батьківських прав щодо цієї дитини. Між тим, згідно ст.ст.3,4,5 Конвенція ООН про права дитини, яка прийнята 20.11.1989р. Генеральної Асамблеї ООН, яка ратифікована та набула чинності в Україні з 27.09.1991р., усі дії щодо дитини мають виконуватися в інтересах дитини. Якщо рідні, або ті особи, які несуть відповідальність за дитину, недбало виконують свої обов'язки, держава має забезпечити дитині належний догляд і піклування. Держава має вживати всіх необхідних заходів для реалізації прав дитини. Держава не може залишати поза увагою права дитини. У преамбулі до зазначеної Конвенції зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні; батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст.18 Конвенції про права дитини). Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію (ст.9 Конвенції). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Зазначенні міжнародні стандарти відображені в національному законодавстві, зокрема, статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно положень Закону та роз'яснень, даних у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"(зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є таким, коли суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними і допустимими доказами, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, правильно витлумачивши ці норми . Звертаючись до суду з даним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі виходили з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню свого малолітнього сина [PERSON], не цікавиться станом його здоров'я, розвитком, проте з такими доводами погодитися не можна, оскільки вони суперечать встановленим у суді обставинам справи. Так, матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Мати дітей [PERSON] [INFO] померла, у зв»язку з чим найменша дитина [PERSON] на даний час проживає у позивачів, троє старших дітей проживають разом з відповідачем по місцю його проживання \\а.с.95\\. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що відповідач погано відносився до її покійної дочки, дочка не хотіла з ним жити, а тому після пологів вернулась з дитиною жити до неї. Відповідач не відвідував їх, нічим не допомагав, дитину не визнавав, а тому, після смерті дочки малолітнього [PERSON] до себе забрала її дочка [PERSON], де він і проживає, а її дочку називає своєю матір»ю. Суд вважає, що позивачі, звертаючись до суду з даним позовом, в порушення вимог ст.ст.10,11 ЦПК України достовірними та належними доказами не довели, які безспірні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, чи вживалися до нього заходи реагування, чи виходячи з інтересів дитини та конкретних обставин справи немає можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, хоча наведення і доказування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15,16 постанови від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки на підставах, передбачених ст.164 СК України. Так, ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом, зокрема, частиною 1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.16 постанови Пленуму від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків, проте таких фактів, які можна розцінити як ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов»язків, позивачі в порушення вимог ст..ст.10,11 ЦПК України не навели, як і не довели вини відповідача та свідомого нехтування своїми батьківськими обов»язками. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] позивачі, окрім вищенаведеного, послались і на негативну характеристику відповідача, надану 20.02.2017р. старшим дільничним Виноградівського відділення поліції І.А.Манойленко \\а.с.24-26\\, проте суд не може взяти її до уваги, оскільки така спростовується даними, які містяться в Характеристиці, наданої міським головою С.З.Бочкай \\а.с.104\\, згідно якої відповідач характеризується позитивно, як хороший сім»янин, турботливий батько, виховує трьох неповнолітніх дітей, які відвідують ЗОШ №8, вихованню та здоров»ю дітей надає багато уваги. Ці обставини підтверджуються і даними, які містяться в характеристиках, наданих керівництвом Виноградівської ЗОШ №8 \\а.с.101-103\\, згідно яких неповнолітні діти відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по місцю навчання характеризуються виключно з позитивного боку, що свідчить також і про належне піклування відповідача про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчання, а відтак і підготовку до самостійного життя. Відповідач відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців \\а.с.97\\ є фізичною особою-підприємцем, а отже і займається суспільно-корисною працею, у зв»язку з чим має стабільний заробіток, який в тому числі використовується і на необхідні матеріальні потреби своїх дітей. Окрім того, як вбачається з довідки Виноградівського РБТІ від 30.01.2010р. №118 \\а.с.98\\ відповідач має постійне місце проживання, зокрема, має домоволодіння [ADDRESS], а відтак, у своїй сукупності ці дані спростовують доводи позивачів про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх неповнолітніх дітей або свідомо нехтує ними, а знаходження малолітнього сина [PERSON] у позивачів та наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Між тим, з Висновку органу опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації від 26.05.2017р. №03-24/1236 вбачається, що орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно його неповнолітніх дітей, в тому числі і щодо малолітнього сина [PERSON] [INFO]; окрім того, в наданій до суду своїй письмовій заяві про розгляд справи у його відсутності \\а.с.66\\ представник органу опіки та піклування також заперечив щодо позбавлення відповідача батьківських прав. З огляду на всі встановлені у судовому засіданні обставини суд приходить до переконання, що з матеріалів справи не вбачається і в ході судового розгляду справи не встановлено беззаперечних і достатніх доказів, які б свідчили про умисне і свідоме ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не наведено достовірних та належних доказів жорстокого поводження відповідача щодо свого малолітнього сина [PERSON], а відтак відсутні і правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] [INFO] Оскільки позовні вимоги про призначення опікуном та стягнення на користь опікуна аліментів на утримання дитини є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав, то вони також не підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст..ст.32,51 Конституції України, ст.ст.164-165,169 СК України, п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та

Outcome: dismissed