Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23 лютого 2009 року вона в присутності [PERSON], в будинку №63-б, що знаходиться по вул.Піонерська в смт.Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, написала розписку [PERSON] про те, що позичила у нього 80 тис. грн., які зобов'язалася повернути 23 березня 2009 року. Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2009 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 80000 грн. боргу, 1000 грн. річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, 810 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнуто 81930 грн. Рішення набрало законної сили 06.11.2009 року. При цьому, в рішенні зазначено, що [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що вона гроші у [PERSON] не позичала, а позичила [PERSON], яка позичила не 80000 грн., а 40000 грн. ЇЇ ж попросила написати розписку про те, що вона позичила гроші у [PERSON] 80000 грн. Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року визнано [PERSON] винною за ст.190 ч.3 КК України (шахрайство). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 року вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року залишено без змін. При розгляді кримінальної справи, судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції було встановлено: "Окрім того, діючи з єдиним продовжуваним умислом, 23 лютого 2009 року, [PERSON] звернулася до своєї знайомої [PERSON], яку шляхом умовлянь схилила одержати, як для себе, у [PERSON] грошові кошти в сумі 80000 грн., які в подальшому передати їй для розвитку підприємницької діяльності, переконавши останню у своїй платоспроможності та вчасному поверненні нею вказаного боргу за рахунок реалізації належного їй нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого в смт.Царичанка по вул.Кірова, 32 Дніпропетровської області, хоча повертати вказану суму не збиралась. На вказану пропозицію [PERSON] погодилась і в цей же день, за місцем проживання [PERSON] по вул.Піонерська, 63-б в смт.Царичанка Дніпропетровської області, попросила [PERSON] позичити їй грошові кошти в сумі 80000 грн., на що [PERSON] передав вищезазначену суму грошових коштів за власноручною розпискою [PERSON] про отримання вказаних грошових коштів та про їх повернення в термін до 23.03.2009 року. Після отримання вказаних коштів [PERSON] згідно попередньої домовленості з [PERSON], будучи введеною останньою в оману, розраховуючи на її порядність, будучи впевненою про можливість повернення саме нею грошових коштів, передала їй отримані від [PERSON] грошові кошти в сумі 80000 грн. [PERSON], отримавши від [PERSON] грошові кошти в сумі 80000 грн., в термін до 23.03.2009 року і по теперішній час гроші останній не повернула, заволодівши ними шляхом обману, спричинивши їй матеріальної шкоди на суму 80000 грн., що у 264 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину і є великим розміром…" Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України "Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено: "Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст.230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка." Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": "Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто позивач." Вважає, що правочин за договором позики, укладений між нею та [PERSON], що виразився у видачі розписки останньому, є недійсним, так як був укладений в порушення вимог п.п.1, 3, 5 ст.203 ЦК України і внаслідок обману. Знаходження [PERSON] в будинку [PERSON] при видачі нею розписки про позику, нібито, у нього грошей на суму 80000 грн., свідчить про домовленість про це між [PERSON] та [PERSON], тому правочин про видачу розписки про позику нею у [PERSON] грошових коштів носить багатосторонній характер. Підставою для пред'явлення даного позову стали нові обставини, встановлені вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року. Посилаючись на вимоги ст.ст.202, 203, 205, 215, 229, 230 ЦК України, прохає суд договір позики, укладений 23 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] у вигляді розписки на суму 80000 грн., визнати недійсним. Судові витрати на її користь стягнути з відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, та прохали їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги як в судовому засіданні, так і в своїх письмових запереченнях, не визнали, посилаючись на те, що рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2009 року за позовом [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму 81930 грн. за договором позики, який є предметом спору в даній справі, тобто судом згідно рішення суду та вироку суду встановлено такі факти як сума боргу, сторони договору позики та при яких обставинах був укладений договір позики згідно розписки між [PERSON] та [PERSON], які згідно ст.61 ЦК України доказуванню не підлягають. Також, пояснили, що вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області саме [PERSON] засуджено за шахрайські дії по відношенню до групи осіб, в тому числі і [PERSON], а щодо [PERSON], який є стороною договору позики вироку не існує, зговору між [PERSON] та [PERSON] про введення в оману [PERSON] не встановлено. Факт укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] на суму 80000 грн. судом під сумнів не ставився. При цьому, вказаним вироком суду в частині вирішення питання щодо цивільного позову, позовні вимоги [PERSON] на суму 80000 грн. задоволені в повному обсязі і стягнуто з [PERSON] на її користь. Таким чином, судом були розділені цивільно-правові відносини між [PERSON] та [PERSON] та між [PERSON] та [PERSON], тобто саме [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 80000 грн., якими потім [PERSON], передавши їх [PERSON] на її ж прохання. Отже, рішенням Царичанського районного суду від 09.10.2009 року та вироком Царичанського районного суду встановлено, що договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON], є дійсним і укладеним відповідно до вимог чинного законодавства і, що оспорювання вказаного договору не може базуватися на показах свідків відповідно до вимог ст.1051 ЦК України. Крім того, вказують на те, що 3 роки строк позовної давності щодо оспорювання даного договору позики сплинув, оскільки вважає, що позивачка дізналася про своє порушене право з моменту винесення рішення, тобто з 09.10.2009 року і з 2009 року не зверталася до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, хоча мала таку можливість, так як ніяких нових обставин не встановлено, вирок щодо [PERSON], яка не є стороною вказаного правочину, не є новою обставиною та підставою для визнання договору позики недійсним. Також зазначають, що вирок суду від 09.10.2009 року винесено відносно [PERSON], а оспорюваний договір позики укладено між [PERSON] та [PERSON], а тому [PERSON] не може бути належним відповідачем в даній справі. Таким чином, прохають відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні та в своїх письмових поясненнях позовні вимоги визнала повністю та пояснила, що дійсно саме вона отримала гроші від [PERSON] за розпискою від 23.02.2009 року. [PERSON] в даному правочині виступала як поручитель. В розписці була вказана саме [PERSON], яку саме вона вмовила позичити у [PERSON] гроші для неї, за що була судима вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року. Суд, заслухавши сторони, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з слідуючих підстав. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). В даному випадку у судовому засіданні відповідно до норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено наступне. 23 лютого 2009 року позивач [PERSON] позичила у відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 80000 грн., про що нею власноручно була написана розписка (а.с.6). Згідно розписки від 23.02.2009 року [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] гроші 23 березня 2009 року. Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09.01.2009 року, яке набрало законної сили 06 листопада 2009 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 80000 грн. боргу, 1000 грн. річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, 810 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнуто 81930 грн. (а.с.7, 8). Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року, який ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2013 року залишено без змін (а.с.13-17), засуджено [PERSON] за ст.190 ч.3 КК України та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 80000 грн. боргу (а.с.9-12). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем зазначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1051 ч.1 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з позовної заяви та змісту розписки від 23 лютого 2009 року, та не оспорюється самими сторонами даної справи, спірні договірні цивільно-правові відносини щодо взяття грошових коштів в борг виникли між [PERSON] (позивач в даній справі) та [PERSON] (відповідач в даній справі), а тому позовні вимоги, пред'явлені позивачем до [PERSON] є безпідставними, у задоволенні яких слід відмовити. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст договору позики від 23.02.2009 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] на момент укладення договору позики від 23.02.2009 року мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено [PERSON] Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В спірних правовідносинах має місце прострочення боржника, оскільки відповідач [PERSON], отримавши від позивача грошові кошти в сумі 80000 грн., не виконала своєчасно взяті на себе зобов'язання з повернення грошових коштів. Відповідно до вимог ст.1051 ч.2 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, а посилання позивача на те, що оспорюваний договір позики був укладений нею під впливом обману та покази самої [PERSON], яка не є стороною даного правочину, не можуть оцінюватися судом як належні та допустимі докази введення її в оману та самого факту обману з боку відповідача [PERSON], а визнання договору позики недійсним шляхом показань свідків цивільним законодавством не допускається, за винятком випадків вчинення кримінально караних дій. Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року визнано винною та засуджено [PERSON] за ст.191 ч.3 КК України, яка не є учасником оспорюваних договірних цивільно-правових відносин. Крім того, позивач [PERSON] незалежно від наявності вироку суду відносно [PERSON] мала можливість оскаржувати вказаний правочин, проте з відповідним позовом з 2009 року про визнання спірного договору позики недійсним з будь-яких підстав [PERSON] не зверталася, внаслідок чого останньою пропущено строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх порушених прав. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed