Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.02.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 910.13466, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 86933, 00 грн. у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак/реєстраційний [NUMBER] , із строком користування кредитними коштами до 28.02.2017 року. Відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати кредит та проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни, встановлені Договором. Позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами кредитного договору, підтвердив свої права та обов`язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, а також те, що всі умови договору йому цілком зрозумілі та вважав їх справедливими по відношенню до себе. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком і позичальником було укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу. Як зазначає позивач, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за Договором, внаслідок чого станом на 18.09.2018 року утворилась заборгованість в розмірі 117 467, 00 грн., з яких: прострочений борг в сумі 54 655, 87 грн., прострочені проценти в сумі 53 618, 58 грн., строкові проценти в сумі 651, 42 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 4496, 56 грн., дебіторська заборгованість у розмірі 1871, 24 грн., інші штрафні санкції в розмірі 2173, 33 грн. На підставі договору застави, укладеного з відповідачем [PERSON] , обтяження на транспортний засіб, що є предметом спору, зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Також за умовами вказаного договору застави відчуження Предмету застави здійснюється Заставодавцем тільки за письмовою згодою Заставодержателя. Проте, всупереч зазначеному та без письмової згоди позивача Заставодавцем було відчужено Предмет застави, актуальним власником якого згідно відповіді Головного сервісного центру МВС є [PERSON] , із державним номерним знаком [NUMBER] . На підставі викладеного позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 910.13466 у сумі 117467 грн.; вилучити у [PERSON] транспортний засіб, що є предметом застави, а саме автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та передати ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації; в рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором №910.13466, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] в сумі 117 467, 00 грн., звернути стягнення на предмет застави, який належить [PERSON] , а саме автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, колір синій, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії у відповідних структурних підрозділах Національної поліції України, структурних підрозділах МВС України, уповноважених здійснювати дії з державної реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортних засобів та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов`язані з продажем автомобіля тощо). 23.11.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] . Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що звернути стягнення на автомобіль неможливо, оскільки він вибув із власності відповідача [PERSON] і на час розгляду даної справи право власності на це майно перейшло до [PERSON] , який в свою чергу придбав автомобіль згідно договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року у [PERSON] Відповідач [PERSON] зазначає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки без визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та скасування його державної реєстрації, передчасно ставити питання про його вилучення та звернення стягнення на нього. В іншому випадку в разі задоволення буде існувати два правовстановлюючі документи на один і той же транспортний засіб на різних осіб. Крім того, з позовною заявою позивач звернувся до суду у вересні 2018 року, однак про порушення його прав позивачу стало відомо у листопаді 2014 року. На підставі викладеного відповідач [PERSON] просить суд відмовити у задоволені позовних вимог, застосувавши наслідки спливу позовної давності. 29.11.2018 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій зазначено, що ПАТ «Ідея Банк» відзив Відповідача вважає необгрунтованим, що підтверджується наступним. Відповідно до п. 1.1. Договору застави № 910.13466 для забезпечення виконання пов`язань за Кредитним договором № 910.13466 від 29.02.2012 року та всіма додатковими договорами до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, Заставодавець передав у заставу Заставодержателю наступне майно: транспортний засіб марки Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер № [NUMBER] , зареєстрований ВРЕР [NUMBER] в м. Києві 28.02.2012 року. Також 29.03.2012 року відповідні відомості були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 01.08.2018 року № 31/11426 [PERSON] . відчужив Предмет застави - транспортний засіб Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , колір синій, 2011 року випуску [PERSON] 15.06.2016 року, а [PERSON] 06.09.2016 року, у свою чергу, відчужив даний транспортний засіб [PERSON] , тобто уже після перебування такого у заставі Банку, про що були наявні відповідні відомості в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна з 29.03.2012 року. Відтак зазначене повністю спростовує доводи відповідача [PERSON] з цього приводу, у тому числі щодо абсурдних його тверджень, що для звернення стягнення на предмет застави позивачу слід ставити вимогу про недійсність договору купівлі-продажу автомобіля, скасування його державної реєстрації та не оспорювати законність підстав набуття ним такого права власності. Щодо твердження [PERSON] про те, що позивач невірно обрав спосіб захисту і передчасно просить суд вилучити заставний автомобіль та звернути стягнення на нього, то у цьому випадку представник позивача зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір способу захисту, який не суперечить закону, своїх порушених невизнаних оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів є правом особи. Тому обираючи спосіб захисту порушених прав Позивача, та визначаючи свої позовні вимоги і звертаючись з такими в суд про стягнення заборгованості з [PERSON] , та звернення стягнення на предмет застави, який належить [PERSON] , позивач діяв, не порушуючи вимог закону. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду, є одним із заходів примусового виконання цього рішення. Відтак вимоги банку про вилучення предмета застави та передачу в управління на період до його реалізації є саме такими заходами примусового виконання. Незважаючи на те, що в договорі застави передбачені повноваження заставодержателя щодо вилучення у відповідача предмета застави та передачі його в управління банку, однак для того, щоб державний виконавець під час виконання рішення суду вилучив у боржника транспортний засіб та передав його на зберігання стягувачу, про це повинно бути зазначено в рішенні суду. Також помилковими є твердження [PERSON] про те, що позивачем було пропущено строки позовної давності щодо звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до пункту 9 параграфу 10 Кредитного договору № 910.13466 від 19.02.2012 року строк позовної давності для стягнення боргу за Договором встановлюється тривалістю в 5 (п`ять) років. Відповідно до Додатку 1 (Графік щомісячних платежів) до Кредитного договору №910.13466 від 29.02.2012 року останній платіж з повернення кредиту та процентів повинен був бути здійснений Позичальником 28.02.2017 року. Тобто, враховуючи зазначене вище, Позивачем строк позовної давності пропущено не було, і позов поданий Позивачем в межах строку. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року відмовлено відповідачу [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Лісовської О.В., провадження у справі зупинено до розгляду заяви іншим суддею. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2018 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Лісовської О.В. у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2019 року відмовлено відповідачу [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Лісовської О.В., провадження у справі зупинено до розгляду заяви іншим суддею. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.01.2019 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Лісовської О.В. у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 29.02.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 910.13466, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 86 933, 00 грн. строком до 28.02.2017 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 20,99 % річних (а.с. 9-10). Умовами Кредитного договору визначено, що кредит надається для фінансування купівлі відповідачем [PERSON] . транспортного засобу марки Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , в сумі 84 400, 00 грн., а також для фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі 2533, 00 грн., всього - в сумі 86 933, 00 грн. Параграф 3 Договору вказує на те, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є застава транспортного засобу, вказаного в п.2 параграфу 1 договору. Згідно умов параграфу 4 Договору відповідач зобов`язався отримати кредит і погашати заборгованість за Договором у вигляді ануїтентних платежів на рахунок № 29099491012307.980 відповідно до графіку щомісячних платежів, який є Додатком №1 до Договору. Меморіальними ордерами № 910.13466 від 01.03.2012 року та № 910.13466 від 01.03.2012 року підтверджено, що відповідачем [PERSON] були отримані грошові кошти у загальному розмірі 86 933, 00 грн., отже, позивачем було виконано свої зобов`язання за Договором в повному обсязі (а.с. 19-20). Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № 910.13466 від 29.02.2012 року, станом на 18.09.2018 року відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість за договором кредиту в розмірі 117 467, 00 грн., а саме: прострочений борг в сумі 54 655, 87 грн., прострочені проценти в сумі 53 618, 58 грн., строкові проценти в сумі 651, 42 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 4496, 56 грн., дебіторська заборгованість у розмірі 1871, 24 грн., інші штрафні санкції в розмірі 2173, 33 грн. (а.с. 41). Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строки, встановлені договорами. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту ч.2 ст. 1054 ЦК України випливає, що до кредитних відносин застосовуються положення законодавства, які регулюють позичкові відносини (параграф 1 глави 71 ЦК України). Частиною 1 стаття 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно. За таких обставини, оцінивши докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, умови якого щодо погашення заборгованості за кредитом, процентами, платою за обслуговування кредитом та пенею [PERSON] належним чином не виконані, а тому, вимога позивача про стягнення заборгованості по кредитному договору № 910.13466 від 29.02.2012 року в розмірі 117 467, 00 грн. підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про вилучення у [PERSON] транспортного засобу, який є предметом застави та звернення стягнення на предмет застави, то слід зазначити наступне. Судом встановлено, що 19.03.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу № 910.13466, відповідно до умов параграфу 1 якого для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 910.13466 від 29.02.2012 року заставодавець [PERSON] передав у заставу заставодержателю ПАТ «Ідея Банк» транспортний засіб марки марки Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] Предмет застави зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За згодою сторін заставна вартість предмету застави встановлена в розмірі 105 500, 00 грн. (а.с. 22-23). 29.03.2012 року відомості про обтяження на автомобіль на підставі договору застави від 19.03.2012 були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 28). Відповідно до параграфу 2 п. 2 Договору застави відчуження, зміна, обтяження Предмету застави будь-якими зобов`язаннями здійснюється Заставодавцем тільки за письмовою згодою Заставодержателя. Всупереч положень договору застави [PERSON] без письмової згоди ПАТ «Ідея Банк» було відчужено предмет застави, а саме: транспортний засіб Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , колір синій, 2011 року випуску, [PERSON] 15.06.2016 року, який 06.09.2016 року, у свою чергу, відчужив даний транспортний засіб [PERSON] , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 01.08.2018 року № 31/11426 (а.с. 33). Відповідно до п.1 Параграфу 5 Договору застави транспортного засобу заставодержатель, зокрема, має право звернути стягнення на предмет застави у випадку порушення заставодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором та/або договором застави. А п.2 параграфу 5 передбачає, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі. В силу ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги ,якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 591 ЦК України визначено, що реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається у порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до вимог ч.6 ст. 20 цього Закону звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Згідно із ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Таким чином із зазначених правових норм вбачається, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України у справі № 6-10цс13 від 06.03.2013 року. Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Таким чином застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, і на неї може бути звернено стягнення в рахунок задоволення вимог заставодержателя. Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного суду від 08.05.2018 по справі № 202/32128/13-ц. Судом встановлено, що на час другої перереєстрації автомобіля за покупцем [PERSON] та третьої перереєстрації автомобіля за покупцем [PERSON] спірний автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , колір синій, весь час перебував у заставі Банку та був внесений в Державний реєстр обтяжень рухомого майна з 29.03.2012 року. Таким чином зміна власника заставного транспортного засобу, відносно якого зареєстроване обтяження, не є перешкодою для задоволення за рахунок цього майна вимог банку у випадку порушення заставодавцем своїх кредитних зобов`язань. Згідно із частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Частиною першою статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до частин 1,2 статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статей 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного суду України, викладеними у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14. Тобто у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Згідно із пунктом 4 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно із пунктом 2 Параграфу 5 Договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі-покупцю. Зважаючи на вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку у частині звернення стягнення на предмет застави є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Крім того, статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Відповідач [PERSON] продовжує експлуатувати предмет застави, що призводить до його зносу та зменшення вартості; предмет застави (автомобіль) належить до джерела підвищеної небезпеки, отже існують підвищені ризики його пошкодження або знищення; заставодавець не виконує свої обов"язки щодо страхування предмета застави. З урахуванням того, що вказані обставини становлять суттєву загрозу інтересам заставодержателя щодо погашення заборгованості третьої особи за рахунок предмета застави, суд вважає позовні вимоги у частині вжиття заходів забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження та передачі його в управління Банку на період до його реалізації підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з підстав, зазначених вище. Стосовно заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з пункту 9 параграфу 10 Кредитного договору № 910.13466 від 29.02.2012 року строк позовної давності для стягнення боргу за Договором встановлюється тривалістю 5 років. Відповідно до Додатку 1 (Графік щомісячних платежів) до Кредитного договору № 910.134666 від 29.02.2012 року останній платіж з повернення кредиту та процентів повинен був бути здійснений позичальником 28.02.2017 року. Тому суд вважає, що в даному випадку позовна давність позивачем не пропущена і відсутні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності, а тому заява відповідача про застосування позовної давності є необґрунтованою. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 881, 00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved