Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.06.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання свідоцтва про право власності на домоволодіння не чинним, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову просить суд: - визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 вересня 2002 року за №1986 про видачу Свідоцтва про право власності на 23/25 частини домоволодіння під [ADDRESS] ; - визнати незаконним та скасувати Свідоцтво № [NUMBER] про право власності [PERSON] на 23/25 (двадцять три двадцять п`ятих) частки домоволодіння під [ADDRESS] , видане 17 вересня 2002 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради; - визнати незаконним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437 «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні під [ADDRESS] , гр. [PERSON] ». В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.08.2002 року було затверджено розрахунок часток домоволодіння під [ADDRESS] , в якому вона є співвласником, за наслідком чого її частку було зменшено та розрахунок було проведено за її відсутності, за наслідком чого розпорядження винесено незаконно та підлягає скасуванню. Також позивачка стверджує, що оскільки вказане розпорядження, яке підлягає скасуванню, було підставою для видачі розпорядження Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 вересня 2002 року за №1986 та свідоцтва № [NUMBER] про право власності від 17 вересня 2002 року, то останні правовстановлюючі документи також підлягають скасуванню. В обґрунтування порушеного права, позивачка також посилалась на те, що внаслідок зменшення її частки в домоволодінні, яке перебуває в спільній частковій власності, в майбутньому під час приватизації земельної ділянки, її частку відповідно буде зменшено, з чим вона категорично не згодна. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20 липня 2016 року провадження на підставі вказаної позовної заяви було відкрито та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2016 року витребувано з Департаменту міського господарства Одеської міської ради належним чином завірені копії: - розпорядження Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 вересня 2002 року за №2-2540 про видачу свідоцтва про право власності на 23/25 частини домоволодіння під [ADDRESS] ; - свідоцтва №2-2540 від 17 вересня 2002 року про право власності [PERSON] на 23/25 частки домоволодіння під [ADDRESS] - документи на підставі яких було прийняте вищевказане розпорядження за №2-2540 від 17 вересня 2002 року. Витребувано з Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради належним чином звірені копії документів на підставі яких було прийнято розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437 «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні під [ADDRESS] , гр. [PERSON] ». Листом Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 11.11.2016 року за №2990-11.1-31 до суду на виконання ухвали суду від 31.10.2016 року надійшли витребувані документи. 05 грудня 2016 року на виконання вказаної ухвали суду, до суду надійшли витребувані судом документи з Департаменту міського господарства Одеської міської ради. 25 січня 2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 06 квітня 2017 року представник відповідача [PERSON] надала до суду заяву про застосування строків позовної давності, за наслідком чого просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] 17 травня 2017 року представником відповідача Київською районною адміністрацією Одеської міської ради були надані до суду заперечення проти позову, в яких представник просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості. 04 грудня 2017 року [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву, у прийнятті якої судом в судовому засіданні 29 січня 2018 року було відмовлено. Разом з тим, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції. Так, відповідно до п.п.9 п.1 Розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв`язку з чим, судом було ухвалено продовжити розгляд даної справи у порядку загального позовного провадження в судовому засіданні для розгляду справи по суті. 16 березня 2018 року представником позивача було надано додаткові пояснення до позову. Надалі мало місце ряд відкладень судових засідань у зв`язку з неявкою відповідачів по справі та неналежним повідомленням останніх. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2019 року було залишено без задоволення клопотання представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. Позивачка та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Представник третіх осіб [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав необґрунтованості та відсутністю порушеного права у позивача. Оскільки відповідачів та їх представники не з`явились до судового засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення якого, з урахуванням думки учасників процесу, враховуючи строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 16 вересня 2020 року за відсутності відповідачів по справі. Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника третіх осіб, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами, належала на праві власності відповідачеві - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.1982 року за № 2-3905. Відповідно до вказаного свідоцтва, [PERSON] отримав в порядку спадкування у власність 1/2 частки житлового будинку, з надвірними спорудами, яке складалось з одного житлового будинку, площею 26 кв.м., з надвірними спорудами, вказаними на схематичному плані під літ. «В» - гараж, «Г», «Н» - сарай, «З» - сарай, «К»- вбиральня, розташовані на земельній ділянці 671 кв.м. З матеріалів справи вбачається, що надалі [PERSON] , будучи власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.1982 року за № 2-3905, здійснив реконструкцію будинку без дозвільної документації, за наслідком чого здійснено будівництво будинку літ. «Л-2ж» по [ADDRESS] , площею 138,9 кв.м., у тому числі п`ять житлових кімнат, площею 95,1 кв.м., а також підвал - 77, 6 кв.м., 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Київської районної ради народних депутатів винесено рішення за №1310, яким ухвалено прийняти в експлуатацію вказану реконструкцію будинку та визнано за [PERSON] право власності на нього. Надалі техніком Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації було складено акт про встановлення фактичного користування будівлею та спорудженнями в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , який був підписаний власниками на той час будівлі: [PERSON] та [PERSON] . На підставі зазначеного акту, затверджено, що у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами, що складався в цілому з житлового будинку загальною площею 37,7 кв.м, вбиральні під літ. «К», сараю під літ. «Е». У фактичному користуванні [PERSON] перебувало: в житловому будинку під літ. «А», кімната 2-1 житловою 12,8 кв.м., 2-2-веранда, І-коридор, 5,8 кв.м., «Б» - кухня, житловий будинок під літ. «Л», прибудова під літ. «Л». (а.с.164, І том). 13 червня 1994 року [PERSON] згідно договору дарування від 13 червня 1994 року, передав в дар [PERSON] у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами, що складався в цілому з житлового будинку загальною площею 37,7 кв.м, вбиральні під літ. «К», сараю під літ. «Е», №1-6 огорожі, І мостіння, який розташований на земельній ділянці 671 кв.м. Розпорядженням Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 1260 від 05.08.2002 року «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] гр. [PERSON] » було затверджено акт прийняття в експлуатацію збудованих (реконструйованих) [PERSON] приміщень за вищезазначеною адресою, а саме будівлі літ. «Б» - сарай, житловий будинок під літ. «А1», загальною площею 104,2 кв.м., житловою 28,1 к.в.м, веранду під літ. «Л1», площею 11,7 кв.м., прибудову під літ. «Л», площею 3,4 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] , що знаходиться в користуванні для обслуговування частини домоволодіння, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 02.06.1982 року. 23 серпня 2002 року КП «ОМБТІ та РОН» виконало розрахунок ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , відповідно до якої у фактичному користуванні [PERSON] перебуває 23/25 домоволодіння, а саме: буд. під літ. «А», площею 104,2 кв.м., житловою 28,1 кв.м., житловий будинок під літ. «Л», загальною площею 233,6 кв.м., житловою 95,3 кв.м., сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», а у фактичному користуванні [PERSON] - 2/25 домоволодіння , а саме: будинок під літ. «А», загальною площею 35,8 кв.м., житловою 24,9 кв.м., сарай літ. «Є», вбиральня під літ. «К». Даний розрахунок було затверджено розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , гр. [PERSON] » за №1437 від 30.08.2002 року. 17 вересня 2002 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради, правонаступником якого наразі є Департамент міського господарства Одеської міської ради, було видано розпорядження «Про видачу свідоцтва про право власності на 23/25 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] ». Зазначене розпорядження було видано на підставі: - технічного паспорту від 02.08.2002 року; - свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.1982 року за №2-3905, зареєстрованого ОМБТІ 23.06.1982 року за №15324 стор. 59, кн..151; - акту приймання в експлуатацію від 11.11.1993 року; - рішення Київської районної ради народних депутатів від 19.11.1993 року за №1310; - акту приймання в експлуатацію від 18.07.2002 року; - розпорядження Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради №1437 від 30.08.2002 року. 17.09.2002 року [PERSON] , на підставі вказаного розпорядження, отримав свідоцтво про право власності № [NUMBER] , в якому зазначено, що він є власником 23/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . Надалі на підставі договору дарування від 06 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., зареєстрованого в реєстрі за №8640, [PERSON] передав в дар [PERSON] (яка змінила прізвище на [PERSON] ) та [PERSON] в рівних частках кожному по 3/10 часток будинковолодіння [ADDRESS] , яке складається з двох житлових кам`яних будинків, загальна площа яких складає 148,3 кв.м., та надвірних споруд: «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Е» - сарай, «К» - вбиральня, «1-7 - огорожа; І-ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 671 кв.м. Позивачка будучи незгодна з розрахунком часток у домоволодінні, звернулась у березні 2013 року з адміністративним позовом до Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання нечинними розрахунку ідеальних часток, скасування розпоряджень та визнання їх протиправними (справа №520/3694/13-а). У зазначеному позові позивачка просила суд визнати не чинним розрахунок ідеальних часток від 26.05.1996 року здійснений Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» щодо домоволодіння [ADDRESS] ; визнати не чинним розрахунок ідеальних часток від 01.08.2002 року здійснений Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» щодо домоволодіння [ADDRESS] ; визнати не чинним розрахунок ідеальних часток від 23.08.2002 року здійснений Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» щодо домоволодіння [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати акт прийому в експлуатацію збудованих (реконструйованих) будівель по [ADDRESS] , затверджений розпорядженням Київської районної адміністрації від 05.08.2002 року за № 1260; визнати протиправним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] , гр. [PERSON] » № 1260 від 05.08.2002 року; визнати протиправним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , гр. [PERSON] » № 1437 від 30.08.2002 року; визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради про видачу свідоцтва про право власності № [NUMBER] д 17.09.2002 року на 23/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . Постановою Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , гр. [PERSON] » за №1437 від 30.08.2002року. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради про видачу свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17.09.2002року на 23/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . В решті вимог адміністративного позову - відмовлено. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року задоволено частково апеляційні скарги [PERSON] та Київської районної адміністрації Одеської міської ради; постанову Київського районного суду міста Одеси від 18 березня 2015 року в частині задоволених позовних вимог скасовано; у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , гр. [PERSON] » від 30 серпня 2002 року за №1437 та визнання протиправним та скасування розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради про видачу свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17 вересня 2002 року на 23/25 частин домоволодіння домоволодіння [ADDRESS] , відмовлено; в іншій частині постанову Київського районного суду міста Одеси від 18 березня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 липня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року та постанову Київського районного суду міста Одеси від 18 березня 2015 року скасовано. Провадження у справі закрито. Після розгляду вказаної адміністративної справи та закриття провадження по справі, [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, з посиланням на те, що спірним розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437, затверджено розрахунок, з яким вона не погоджується, за наслідком чого просить суд скасувати спірне розпорядження УЖКГ від 17.09.2002 року за №1986 року та свідоцтво про право власності за №2-2540 від 17.09.2002 року. Щодо вимоги позивачки про скасування розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437 «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , гр. [PERSON] », суд зазначає наступне. Як вбачається, зазначеним розпорядження було затверджено вказаний розрахунок, який в свою чергу було проведено 23 серпня 2002 року КП «ОМБТІ та РОН», відповідно до якого у фактичному користуванні [PERSON] перебуває 23/25 домоволодіння, а саме: буд. Під літ. «А», площею 104,2 кв.м., житловою 28,1 кв.м., житловий будинок під літ. «Л», загальною площею 233,6 кв.м., житловою 95,3 кв.м., сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», а у фактичному користуванні [PERSON] - 2/25 домоволодіння , а саме: будинок під літ. «А», загальною площею 35,8 кв.м., житловою 24,9 кв.м., сарай літ. «Є», вбиральня під літ. «К». Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В обґрунтування незгоди з розрахунком, [PERSON] посилається лише на те, що такий розрахунок було проведено за її відсутності, однак суд не погоджується з такими доводами позивача, з урахуванням того, що при проведенні оспорюваного розрахунку часток, бюро технічно інвентаризації керувалося положеннями Консультації № 3 відділу технічної інвентаризації МКГ УРРСР № 60-5/349 від 10.04.1958 р., відповідно до умов якої при проведенні розрахунків часток співвласників домоволодіння [ADDRESS] у 2002 р., згода всіх співвласників для проведення перерахунку часток, не потребувалася. Доказів на підтвердження невідповідності розрахунку ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] , проведеного 23 серпня 2002 року КП «ОМБТІ та РОН», позивачкою в порушення вимог ч. 1 ст.81 ЦПК України до суду не надано. Також позивачкою не доведено належними доказами а також не доведено в чому полягає незаконність оспорюваного розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437. Одночасно судом враховується, що [PERSON] не оспорюється і не заперечується збільшення [PERSON] частини будівлі, а лише не погоджується з розрахунком часток у спірному домоволодінні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про необґрунтованість позивачем вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437, за наслідком чого у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Водночас із зазначеного Рішення Конституційного Суду України випливає, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України. У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 ЦК України, якщо фактично метою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення та вимог про скасування правовстановлюючих документів, укладених (виданих) на підставі такого рішення. Зазначені правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13 (провадження № 12-62гс18), а також у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року по справі №158/894/16-ц. Натомість, як встановлено судом, позивачем не доведено в чому полягає суперечність спірного розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради актам цивільного законодавства, а також позивачем не доведено в чому полягає її порушене право, з урахуванням того, що [PERSON] крім незгоди зі зменшенням її частки внаслідок, зміни площі належного [PERSON] домоволодіння, викликаного реконструкцією будинку, належність чого позивачем в свою чергу не оспорювалось, не викладено. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, суд вважає, що у задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконними та скасування розпорядження Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 вересня 2002 року за №1986 та свідоцтва №2-2540 про право власності [PERSON] на 23/25 частки домоволодіння під [ADDRESS] , виданого 17 вересня 2002 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради, слід також відмовити, оскільки зазначені вимоги є похідними від попередньої та залежать від задоволення вимоги про скасування розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437. Окремих підстав для визнання незаконним і скасування вказаного розпорядження від 17 вересня 2002 року за №1986 та свідоцтва №2-2540 від 17 вересня 2002 року, позивачем не наведено. Одночасно ухвалюючи рішення суду про відмову у задоволенні позову, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням відмови у задоволенні позову [PERSON] , судові витрати відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed