Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 06.12.2007 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] був укладений договір, згідно умов якого - позивач надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 68 444,94 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.12.2012 року. У порушення умов договору [PERSON] свої зобов'язання не виконав. Станом на 14.11.2013 року наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 211 103 грн. 83 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 54 783 грн. 17 коп.; заборгованість по процентах - 18 223 грн. 74 коп.; заборгованість по комісії - 11 165 грн. 12 коп.; пеня - 126 921 грн. 80 коп. В забезпечення виконання зобов'язань 06.12.2007 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] укладено договір застави рухомого майна, згідно якого предметом застави є автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, д/н [NUMBER], який належить [PERSON] на праві власності. Крім того, зобов'язання за цим договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн., згідно договору укладеного 20.10.2010 року із ПАТ "А-Банк". Оскільки кредитна заборгованість відповідачем не погашена, вимога до поручителя залишена без задоволення, тому позивач просив передати йому в заклад (володіння) шляхом опису предмет застави, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля; стягнути солідарно із усіх відповідачів - 10 000 грн.; стягнути із відповідача - [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн.; стягнути із відповідача - [PERSON] судовий збір. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову. В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не відповідність висновків суду обставинам у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 06.12.2007 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] був укладений договір, згідно умов якого - позивач надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 68 444 грн. 94 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 05.12.2012 року (а. с. 10-12). В забезпечення виконання зобов'язання відповідач надав у заставу автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, придбаний за кредитні кошти. Умови кредитного договору відповідач виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 14.11.2013 року за відповідачем - [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 211 103 грн. 83 коп. (а. с. 6-7). До вказаних правовідносин суд застосував положення п. 1 ч. 2 ст. 11, ст. 526, 572, 590, 591 ЦК України, та посилався на п. 7.3 кредитного договору, п.23, 24 договору застави, та зазначив, що позивач не звертався до відповідача - [PERSON] із вимогою врегулювання питання щодо погашення заборгованості, однак договором застави визначено позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави. У відповідності до ст. 60 ЦПК України представником позивача не надано суду обґрунтувань того, що позивач не звернувся до відповідача в позасудовому порядку із вимогою про звернення стягнення на предмет застави, у зв'язку із невиконанням умов кредитного договору, та відсутня відповідна відмова відповідача, цим самим банк порушив принцип рівності сторін договору, своїми діями поставив відповідача у невигідні для нього умови, адже від своєчасної реалізації заставного майна сума боргу відповідача значно б зменшилась. Щодо позовних вимог до поручителя суд застосував положення ч. 1 ст. 553, ч. 4 ст. 559 ЦК України, п. 8 договору поруки, який був укладений між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк». Умова договору про його дію до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором судом не розглядалась як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Кредитним договором визначено, кінцевий термін повернення коштів - 05.12.2012 року. Отже, у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про повернення кредиту, починаючи із 05.12.2012 року, протягом шести місяців. Оскільки, банком не було пред'явлено вимоги до поручителя про виконання зобов'язань за договором поруки, протягом встановленого законом строку, то відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України договір поруки є припиненим. З урахуванням цього, суд прийшов до висновку, що право вимоги до поручителя не підлягає захисту, через пропуск позивачем строку звернення до суду, у зв'язку із чим відмовив у задоволенні позовних вимог. Але із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення, ПАТ КБ «Приватбанк» просило передати йому в заклад (володіння) шляхом опису предмет застави, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля; стягнути солідарно із відповідачів - 10 000 грн. ( серед яких юридична особа - ПАТ «Акцент-Банк»). Суд не врахував, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини другої статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 пункту 15 цієї постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. За таких вимог законодавства необхідно закрити провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ "Акцент-Банк" про звернення стягнення, на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки ці вимоги повинні розглядатися за правилами господарського судочинства. Що стосується позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави, то їх необхідно задовольнити частково. Згідно зі ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Як передбачено ч. 1, 7 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами чинного законодавства заставодержателю надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі й продаж предмета такого обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах Договором застави від 06.12.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] у розділі Звернення стягнення та реалізація предмета застави, пунктом 24 передбачено звернення стягнення шляхом продажу предмета застави з укладанням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі із правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. За таких обставин, вимог законодавства та умов договорів наявні підстави для звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля із укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Матеріалами справи підтверджено, що станом на 14.11.2013 року наявна загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором у розмірі 211 103 грн. 83 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 54 783 грн. 17 коп.; заборгованість по процентах - 18 223 грн. 74 коп.; заборгованість по комісії - 11 165 грн. 12 коп.; пеня - 126 921 грн. 80 коп. Але щодо визначення позивачем розміру пені погодитись не можна, оскільки позивач не врахував всіх обставин у справі та вимог законодавства, а також свої дії. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Заявлений банком розмір пені перевищує загальну суму боргу за кредитом, відсотками та комісією. Будучи обізнаним, що позичальник після 2009 року фактично перестав сплачувати належні за кредитним договором платежі на погашення боргу, у зв'язку із чим зростала сума заборгованості, банк протягом значного періоду часу не вживав ніяких заходів щодо зменшення розміру збитків, хоча ніяких перешкод для цього не існувало, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру пені. Із врахуванням цих обставин у справі - розміру збитків та дій банку, суд вважає за можливе зменшити розмір пені із 126921,8 грн. до 5000 гривень, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності. Тому загальну суму боргу за кредитним договором необхідно зменшити до 89182,03 грн. (54 783,17 грн. + 18 223,74 грн. + 11 165,12 грн. + 5000 грн.) Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 10 000 грн., оскільки вимоги до юридичної особи підлягають розгляду за правилами господарського судочинства. Відсутні підстави і для стягнення із відповідача - [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 3 200 грн., оскільки такі витрати не підтверджені будь-якими належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.57-60,64 ЦПК України. Із відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 4433 грн. 19 коп. (2111,04 грн. +2322,15 грн.), відповідно до вимог ст.88 ЦПК України (а.с.23, 72).

Outcome: partial