Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 25.08.2012 року [PERSON], виконуючи свої трудові обовязки, перебуваючи на посаді водія ДП «Авангард-Агро» ЗАТ «Авангард», керуючи вантажним автомобілем [NUMBER] з причепом марки «Нефаз-8332» д.н.з. [NUMBER], порушив ПДР України внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем [NUMBER] під його керуванням. За вказаним фактом порушено кримінальну справу та вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.12.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України й відповідно призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. При цьому зазначав, що саме у звязку із вказаними подіями він зазнав значної матеріальної шкоди, яка виразилась у витратах на власне лікування та ремонт транспортного засобу. Зокрема, оскільки цивільно-правова відповідальність ДП «Авангард-Агро» ЗАТ «Авангард» застрахована в ПАТ СК «Еталон», вказаною страховою компанією йому в добровільному порядку відшкодовано 40669,01 грн. майнової шкоди завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу а рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.12.2013 року з вказаної страхової компанії на його користь стягнуто 20669,01 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої здоровю, 9330,99 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, повязаної із пошкодження транспортного засобу і 1033,45 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, після здійснення виплати зазначеного страхового відшкодування, стан його здоровя погіршився, йому було встановлено третю групу інвалідності, ряд посттравматичних діагнозів з необхідністю проведення лікувальних процедур з певною періодичністю, а також проведено оперативне втручання та загалом сума витрачених ним грошових коштів на лікувальні процедури та ліки становить 11011,14 грн. Таким чином, ураховуючи те, що страховий ліміт згідно страхового полісу за шкоду заподіяну життю та здоровю становить 100000 грн. він 26.06.2014 року звернувся до ПАТ СК «Еталон» із заявою про відшкодування йому додаткових витрат у звязку з продовженням лікування після попередньої виплати страхового відшкодування, проте у встановлений законом строк страховою компанією відповідних страхових виплат здійснено не було, а тому вважає, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування відповідач повинен сплатити йому пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ на період нарахування пені. Також вважає, що оскільки ліміт страхового відшкодування за шкоду завдану майну менший ніж фактично заподіяна шкода, то різниця між виплаченою та оціненою шкодою його майну підлягає стягненню на підставі ст. 1172 ЦК України з ДП «Авангард-Агро». Крім того, вказуючи на те, що на момент завдання йому каліцтва він не був працевлаштованим та через спричинене каліцтво не має змоги працювати й на даний момент, вважає, що йому підлягає відшкодуванню втрачений заробіток внаслідок тимчасової та стійкої втрати працездатності у відповідності до вимог ст. 1195 ЦК України. Вказував також і на те, що унаслідок душевних страждань які він зазнав у звязку з вказаними обставинами, порушився його звичний ритм життя, що також негативно відобразилось на членах його родини, а тому вважає, що йому завдано також і моральну шкоду, розмір якої оцінює в 50000 грн. Піж час розгляду справи, позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та відповідно до останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з ПАТ СК «Еталон» на його користь 11011,14 грн. матеріальної шкоди завданої здоровю та пеню в розмірі 6181,62 грн.; стягнути з ПАТ СК «Еталон» на його користь 8317,45 грн. у рахунок відшкодування шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності та пеню у розмірі 4669,39 грн.; стягнути з ДП «АВАНГАРД-АГРО» ПАТ «АВАНГАРД» на його користь 7382,55 грн. у рахунок відшкодування шкоди майну, 40875,02 грн. у рахунок відшкодування шкоди завданої каліцтвом, у рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом з 19.01.2016 року по червень 2017 року щомісяця мінімальну заробітну плату, встановлену відповідно до законодавства України та 50000 грн. у рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У судове засідання позивач не зявився, в його інтересах діяв представник [PERSON], який позовні вимоги в редакції останньої заяви про збільшення позовних вимог підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити. Представник відповідача ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» позов в частині вимог до вказаного підприємства не визнав та пояснив, що цивільно-правова відповідальність ПАТ «Авангард» застрахована в СК «Еталон», а тому шкода завдана майну та здоровю позивача підлягає відшкодуванню страховою компанією в межах страхового ліміту. Крім того, третьою особою [PERSON] добровільно відшкодовано позивачу завдану його діями шкоду, зокрема дружиною позивача було отримано 10 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди на лікування, а також 6 000 грн., у звязку з чим вказана сума має бути зарахована в рахунок погашення різниці між завданою шкодою та страховим лімітом, який позивач просить стягнути з ПАТ «Авангард» ДП «Авангард-Агро». Також вважає, що повторне стягнення завданої позивачу моральної шкоди буде подвійною відповідальністю, оскільки судом вже вирішувалось питання про відшкодування позивачу немайнової шкоди внаслідок ДТП, й відповідно оцінена судом моральна шкода була стягнута зі СК на користь позивача. При цьому, вказував на те, що ураховуючи те, що розмір страхового ліміту покриває усі вимоги позивача за даним позовом, а тому позов в частині вимог до ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» є безпідставним. Представник відповідача ПАТ СК «Еталон» в ході проведення розгляду справи в режимі відео конференції заперечував проти задоволення вимог позивача в частині позовних вимог до страхової компанії, вказуючи на те, що судовим рішенням вже було стягнуто на користь позивача страхове відшкодування в рахунок погашення понесеної позивачем матеріальної шкоди на своє лікування. Крім того, навіть якщо ураховувати те, що позивач поніс додаткові витрати на лікування, то ним відповідно до вимог чинного законодавств ане надано суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження, а надані квитанції датовані 2013 роком та ці витрати були враховані у попередньому рішенні суду. Також просив суд застосувати до вимог позивача в частині стягнення пені за прострочення виплати стахового відшкодування на лікування позивача наслідків пропуску строку позовної давності. При цьому, щодо вимог позивача в частині стягненні зі страхової компанії витрат повязаних із тимчасовою втратою працездатності й відповідно пенію за прострочення здійснення даної страхової виплати, то суду вказав на те, що позивач безпосередньо до стархової компанії з такими вимогами не звертався, а тому відповідно до вимог ст.. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правоовї відповідальності т…» , він втратив таке право, оскільки даною номою встановлено один рік для звернення за такою виплатою після настання страхового випадку. Крім того, ураховуючи те, що позивач з такою вимогою до страхової компанії не звертався й відповідно страхова компанія не приймала рішення про відмову у виплаті такого страхування, а тому відсутні й підстави для нарахування пені як плати за прострочення виконання зобовязання. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він перебував у трудових відносинах з ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» де працював водієм, під час виконання ним трудових обовязків сталась ДТП, в якій з його вини постраждав позивач. З метою відшкодування шкоди позивачу він добровільно передав його дружині 16000 грн. з яких 10000 грн. на лікування та 6000 грн. на ремонт транспортного засобу, а тому вважає, що дані суми мають бути враховані під час вирішення спору по суті. Крім того, на підтвердження отримання даних сум дружиною позивача були складені відповідні розписки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є дружиною позивача та після ДТП [PERSON] кілька разів зустрічався з нею та передавав їй грошові кошти, які вона використовувала виключно на лікування чоловіка. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому, згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що [PERSON], 25.08.2012 року близько 13 год. 00 хв., керуючи автомобілем [NUMBER] з причепом марки «Нефаз-8332» д.н.з. [NUMBER], не вибравши безпечної швидкості руху, не врахувавши дорожню обстановку, неправильно застосувавши прийом керування автомобілем, під час перемикання передачі допустив зупинку двигуна при цьому змінив напрямок руху в ліво, перетнувши суцільну лінію та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Внаслідок ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступня тяжкості. Вказані обставини встановлені вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.12.2012 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік (а/с 15-16). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.12.2013 року стягнуто з ПАТ СК «Еталон» на користь [PERSON] 20669,01 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої здоровю; 9330,99 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди повязаної з пошкодженням майна та пеню в розмірі 4287,52 грн., а також 1033,45 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а/с 18). Відповідно до обставин встановлених вказаним рішенням суду, під час ДТП внаслідок якого постраждав позивач, [PERSON] виконував свої трудові обовязки, працюючи на посаді водія ДП «Авангард-Агро» ЗАТ «Авангард». У звязку з вищевказаною ДТП, згідно висновку експерта №42-463 від 29.09.2012 року сума матеріального збитку завданого транспортному засобу яким керував позивач становить 57382,55 грн. та в межах страхового ліміту в розмірі 50000 грн. вказана шкода була відшкодована страховою компанією. Таким чином, залишок не відшкодованої суми матеріального збитку завданого позивачу внаслідок пошкодження майна становить 7382,55 грн. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому, частиною першою ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як роз'яснено у п.4 постанови ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Так, судом в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] відшкодував позивачу грошові кошти в сумі 10000 грн. на лікування та 6000 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, дана обставина в судовому засіданні підтверджена поясненнями третьої особи, показами свідка та копіями письмових розписок про отримання кошів. При цьому, потерпілий на власний розсуд вирішує як йому розпорядитись отриманими коштами в рахунок відшкодування завданої шкоди, а тому той факт, що отриманні 6000 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди були використанні потерпілим на інші цілі, а саме на лікування, не спростовує факт відшкодуванням [PERSON] майнової шкоди у розмірі 6000 грн. Таким чином, враховуючи той факт, що шкода була завдана третьою особою позивачу під час виконання ним своїх трудових обовязків, суд приходить до висновку, що грошові кошти в розмірі, що становлять різницю між страховим лімітом та розміром фактичної матеріальної шкоди завданої позивачу, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] підприємства «Авангард-Агро» Публічного акціонерного товариства «Авангард», разом з тим сума такого відшкодування має бути зменшеною на 60000 грн., оскільки [PERSON] добровільно відшкодував завдану ним матеріальну шкоду внаслідок пошкодження транспортного засобу, а тому з урахуванням положень ст. 1191 ЦК України, яка надає право роботодавцю предявити регрес ний позов до працівника, з метою уникнення подвійної відповідальності [PERSON], суд вважає, що з ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» слід стягнути розмір матеріальної шкоди в сумі 1382,55 грн. Щодо вимог позивача до ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» про відшкодування моральної (немайнової шкоди) в розмірі 50000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ч. 1,2, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається зі змісту ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132 - 134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (наприклад, ст. 47 Закону України "Про телебачення і радіомовлення"). Зокрема, відповідно до вимог п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є в тому числі моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4, відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. При цьому, як убачається зі змісту рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02.12.2013 року, позивач вже скористався своїм правом на предявлення позову про відшкодування йому моральної шкоди, завданої внаслідок вищевказаної ДТП, та в рахунок відшкодування такої шкоди з ПАТ СК «Еталон» рішення суду стягнено грошові кошти в сумі 1033,45 грн. За таких обставин, підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» моральної (немайнової) шкоди відсутні. Щодо вимог позивача в частині стягнення з СК «Еталон» матеріальної шкоди завданої внаслідок пошкодження здоровя та понесених витрат на лікування, а також та пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування , то суд приходить до наступного. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, після отримання позивачем страхового відшкодування за шкоду завдану його здоровю, яка була стягнута зі страхової компанії на підставі рішення суду, останній продовжував нести додаткові витрати на посттравматичне лікування. Так, відповідно до вимог частин 1 та 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. При цьому, згідно розяснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4, страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV. При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії. При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та враховувати відповідні роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з відповідними змінами та доповненнями). Відповідно до вимог п. 23.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема, шкода, повязана з лікуванням потерпілого. Згідно ст. 24 вказаного Закону, у звязку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, повязані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоровя, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. При цьому, судом встановлено, що 26.06.2014 року позивач звернувся до СК «Еталон» із заявою про виплату йому страхового відшкодування у звязку з понесеними ним додатковими витратами на лікування хвороб діагностованих йому після ДТП (а/с 35). Зокрема у вказаній заяві зазначав, що 06.08.2013 року в ході обстеження у Центрі травматології у м. Чернівці та ортопедії йому поставлений діагноз: Післятравматичний двохсторонній коксартроз, з права ІІ-го ступеню, з ліва І-ІІ-го ступеню та рекомендовано введення в лівий кульшовий суглоб препарат «Тріамциналон» на «Лідокаїні» та препарат «Сінухром» (проведення «блокад») з наступним повторним проведенням вищезгаданих процедур ще два рази. Вартість проведених процедур («блокад») становить 1740,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового ордеру № 8092, 8093, 8385, 8709. 23.08.2013 pоку згідно обстеження проктологом, внаслідок обмеженої рухливості через отримані в ДТП травми йому встановлено діагноз: хронічна анальна тріщина та рекомендоване оперативне втручання, вартість якого становить 3000,00 грн. 04.12.2013 року у відповідності до заключення кардіолога йому поставлений діагноз: Ішемічна хвороба серця (ІХС), вторинна артеріальна гіпертензія 1-го ступеню, серцева недостатність 1-го ступеню (СН І) функціонального класу II (ФК II) та рекомендовано тривале вживання препаратів «Аспірин», «Атакор», «Рамисандоз». Вартість придбаних препаратів «Аспірин», «Атакор» та «Ліпразид» (аналог «Рамисандоз») становить 148,60 грн. 11.03.2014 р. в ході подальшого обстеження, Центром травматології та ортопедії у м. Чернівці, йому поставлено діагноз: післятравматичний артрозо-артрит правого кульшового та голеностопного суглобів та рекомендовано: внутрішньосуглобове до правого голеностопного суглобу введення хондропротектору «Сінухром» та «Бетаметазон», тобто проведення «блокад», з наступним введенням вищезгаданих препаратів (проведення «блокад») в кількості ще двох ін'єкцій з інтервалом в один тиждень, та рекомендовано вживання препарату «Протекта» протягом 120 днів. Вартість проведення вищезгаданих процедур (проведення «блокад») становить 2145,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового ордеру № 2750, 2715, 2751, 3478, 3140. Вартість придбання препарату «Протекта» становить 705,54 грн., що підтверджується фіскальними чеками. Крім того за час лікування ним було понесено також витрати, пов'язані із придбанням ліків та необхідних медичних препаратів на суму 3272,00 грн. При цьому, як встановлено судом та убачається з відмітки на копії вказаної заяви, уповноваженим працівником ПАТ СК «Еталон» вказану заяву отримано 26.06.2014 року, проте жодних виплат проведено не було, а також страховою компанією не приймалося й рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Зокрема, відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як убачається з довідок Центру травматології та ортопедії, позивачу встановлено діагноз Післятравматичний двохсторонній коксартроз, з права ІІ-го ступеню, з ліва І-ІІ-го ступеню та рекомендовано введення в лівий кульшовий суглоб препарат «Тріамциналон» на «Лідокаїні» та препарат «Сінухром» з наступним повторним проведенням вищезгаданих процедур ще два рази та в подальшому встановлено діагноз післятравматичний артрозо-артрит правого кульшового та голеностопного суглобів та рекомендовано: внутрішньосуглобове до правого голеностопного суглобу введення хондропротектору «Сінухром» та «Бетаметазон», з наступним введенням вищезгаданих препаратів в кількості ще двох ін'єкцій з інтервалом в один тиждень, та рекомендовано вживання препарату «Протекта» протягом 120 днів (а/с 22, 26). На лікування вищевказаних хвороб позивачем понесено витрати у розмірі 4590,54 грн., які складаються з вартості проведених процедур щодо введення у суглоби певних препаратів (проведення блокад), а також придбання вказаних лікарських засобів, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та чеками (а/с 27-29). Крім того, як встановлено судом, страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну життя і здоровю на одного потерпілого становить 100000 грн., що підтверджується копією страхового полісу, відповідно до якого ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» застраховано цивільно-правову відповідальність у ПАТ СК «Еталон» (а/с 13,14 ). За таких обставин, суд приходить до висновку, що витрати понесені позивачем на лікування посттравматичних хвороб становлять 4590,54 грн. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення решти понесених ним витрат на лікування хвороб діагностованих кардіологом та проктологом, а також відшкодування вартості медичних препаратів необхідних для лікування зазначених хвороб, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на прямий причинно-наслідковий зв'язок між ДТП, яка мала місце 25.08.2012 року, та діагностованими хворобами відповідно до довідки лікаря-проктолога від 23.08.2013 року та заключення кардіолога від 14.12.2013 року (а/с 24,25). Крім того, відповідно до вимог п.п. 36.2, 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. При цьому, ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зокрема, як убачається зі змісту заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у рахунок відшкодування шкоди на лікування, за період з 25.09.2014 року по 18.12.2015 року. Представником відповідача у судових дебатах заявлено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені. Так, відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавством передбачено спеціальну та загальну позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а для окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) законом встановлюється спеціальна позовна даність один рік (ст.ст. 257,258 ЦК України). Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в задоволення в задоволенні позову відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Крім того, згідно Висновків Верховного Суду України, висловлених в рішеннях від 06.11.2013 року по справі №6-116цс13, від 03.09.2014 року по справі №6-100цс14, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12-ма місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, в межах строку позовної давності за основною вимогою. Як убачається з матеріалів справи, позивач з позовом до суду звернувся 15.12.2014 року, а в подальшому із заявою про збільшення позовних вимог, зокрема в частині збільшення періоду нарахування пені 18 січня 2016 року, в якій просив про стягнення пені за період з 25.09.2014 року по 18.12.2015 року, а тому виходячи зі змісту ч. 1 ст. 11, ст.258 ЦПК України, вище вказаної правової позиції, суд приходить до висновку, що пеня підлягає стягненню за період з 18.12.2014 року по 18.12.2015 року, тобто за останні 12 місяців, які охоплюються позовними вимогами та перебували зверненню позивача із заявою про збільшення позовних вимог. Таким чином, з урахуванням часткового задоволення вимог в частині стягнення в частині відшкодування шкоди на лікування, суд приходить до висновку, що з страхової компанії слід також стягнути і пеню за прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика за вказаний період в сумі 2280,16 грн., а саме: за період з 18 грудня 2014 року по 15 лютого 2015 року із урахуванням ставки НБУ в розмірі 14 %, за 60 днів прострочення в розмірі 211, 27 грн., за період з 16 лютого 2015 року по 3 березня 2015 року із урахуванням ставки НБУ в розмірі 19,5 5 % за 16 днів прострочення в розмірі 78,47 грн., за період з 4 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року із урахуванням ставки НБУ в розмірі 30%, за період прострочення 177 днів в розмірі 1335,50 грн., за період з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року із урахуванням ставки НБУ в розмірі 27 %, за 28 днів прострочення в розмірі 190,14 грн., за період з 25 вересня 2015 року по 29 жовтня 2015 року із урахуванням ставки НБУ в розмірі 22 %, 35 днів прострочення в розмірі 193,66 грн., за період з 30 жовтня 2015 року по 18 грудня 2015 року із урахуванням розміру ставки НБУ - 22 %, за 49 днів прострочення в розмірі 271,12 грн., а всього 2280, 16 коп. від суми прострочення виплати страхового відшкодування на лікування в розмірі 4590,54 грн. Також судом встановлено, що відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ №934403 від 20.05.2014 року позивачу встановлено третю групу інвалідності причиною якої зазначено загальне захворювання, у звязку з чим останній потребує реабілітації відповідно до встановленої індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається МСЕК (а/с 20,21). Як передбачено\~ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. При цьому, судом враховується те, що страхова компанія є страховиком, а не особою, яка безпосередньо завдала шкоду позивачеві, тому ст. ст.\~1194,\~1195 ЦК України, на які посилається позивач до спірних правовідносин в частині стягнення зі страхової компанії шкоди, повязаної із тимчасовою втратою працездатності , застосуванню не підлягають. Разом з тим, відповідно до ст. 25 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, чинній на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, що є спеціальними та регулюють правовідносини сторін у даній справі, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі. Таким чином, основною умовою встановлення періоду втрати працездатності є документальне підтвердження закладом охорони здоровя періоду втрати потерпілим працездатності, що перебуває у причинному звязку з ДТП. Як встановлено судом, позивач звертаючись до суду із указаним позовом до ПАТ «Страхова компанія « Еталон» просив відшкодувати дохід, втрачений ним внаслідок тимчасової втрати працездатності, починаючи з 25 серпня 2012 року (дати настання страхового випадку) і по 5 квітня 2013 року ( дату встановлення йому інвалідності). Так, як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 6 Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і в наслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно\~ст. 22.1 Закону\~при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановлено цим\~Законом\~порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до\~ст. 23 Закону\~шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим; із смертю потерпілого. При цьому, згідно вимог п. 2.24 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя №455 від 13.11.2001 року, документом, що засвідчує тимчасову непрацездатність у разі захворювання чи травми громадян, які шукають роботу і безробітних є довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділенням та печаткою лікувально-профілактичного закладу. Зокрема, відповідно до виписки з історії хвороби №9834, позивач знаходився у лікувальному закладі ЛШМД м.Чернівці у період з 25.08.2012 року по 24.10.2012 року, лікарняного листа не потребував, оскільки не був офіційно працевлаштований (а/с 19) Разом з тим, як вбачається зі змісту 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя від 09.04.2008 року № 189, тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. За таких обставин саме з 25.08.2012 року по 05.04.2013 року позивач вважається таким, що тимчасово втратив працездатність. При цьому, як вже було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач не був офіційно працевлаштований й відповідно будь-яких виплат, повязаних із тимчасовою втратою працездатності у вказаний період не отримував. Крім того, відповідно до довідки Пенсійного Фонду України в м. Чернівці [PERSON] на обліку в управлінні не перебуває та пенсії не отримує (а.с. 202), а також не перебуває й на обліку в Центрі зайнятості та допомоги по безробіттю не отримував (а.с. 204). Таким чином, судом достовірно встановлено, що внаслідок ДТП, позивача втратив тимчасову працездатності, а тому шкода спричинена [PERSON] як потерпілій особі повинна бути відшкодована страховиком у встановленому\~законом\~порядку. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, для отримання страхового відшкодування у звязку тимчасовою втратою працездатності, позивач як потерпілий повинен був звернутись до страхової компанії з відповідною заявою у межах строків встановлених ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,. Проте, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що позивач виконав такі вимоги закону та повідомив страховика про період своєї непрацездатності і просив відшкодувати йому завдану шкоду, повязану з цим у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів звернення позивача до страховика з вимогами про відшкодування йому шкоди у звязку із тимчасовою втратою працездатності, й відповідно страховою компанією будь-якого мотивованого рішення про відмову у виплаті такого відшкодування не приймалося, суд приходить до висновку, що в даному випадку права позивача з боку ПАТ СК «Еталон» порушені не були, й відповідно не звертаючись до страхової компанії з такою вимогою та не отримуючи мотивованої відмови, звернення позивача до суду з урахуванням положень ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є передчасними, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування шкоди, повязаної з тимчасовою втратою працездатності та відповідно пені у звязку з порушенням строків її виплати відсутні. Щодо позовних вимог [PERSON] В частині стягнення з ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» на його користь 40\~875 грн. 02 коп. шкоди, завданої каліцтвом, то суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, 05.04.2013 року [PERSON] встановлено інвалідність ІІІ групи, термін якої в подальшому було продовжено, таким чином саме з цього моменту у позивача виникло право отримання відшкодування шкоди, завданої каліцтвом. Крім того, наявність у позивача стійкої втрати працездатності в розмірі 70 % внаслідок отриманого травмування в дорожньо-транспортній пригоді також підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи (а.с.216-221). Зокрема, відповідно до ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у редакції, чинній на час встановлення позивачу групи інвалідності, що є спеціальними та регулюють правовідносини сторін у даній справі, визначено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентованої виплати) за шкоду, повязану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення ІІІ групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. При цьому, положеннями ст. 1195 ЦК України визначено, що \~ у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Отже, наведена вище норма\~\~питання відповідальності за майнову шкоду заподіяну каліцтвом або іншим ушкодження здоров'я, скоєну володільцем джерела підвищеної небезпеки відносно потерпілого, не містить, а тому в такому випадку слід керуватися ч. 5\~ст. 1187 ЦК України, яка є спеціальною\~\~нормою щодо суб'єкта відповідальності. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2\~ст. 1187 ЦК України).\~\~ Під шкодою слід розуміти матеріальну шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого у результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Разом з тим, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Проте, зазначені зобов'язання не виключають одне одного.\~\~ Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.\~\~ Наведене узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс 15. Таким чином, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що позивач не позбавлений права на захист своїх прав саме шляхом предявлення вимоги про відшкодування шкоди завданої каліцтвом до ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард», як власника застрахованого транспортного засобу, працівник якого виконуючи трудові обовязки допустив ДТП й відповідно завдав позивачу шкоди, а тому в даному випадку суд , ураховуючи вищевказане та положення ст. 11 ЦПК України вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин не вимоги ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а положення ст. 1195 ЦК України й відповідно покласти обовязок по відшкодуванню шкоди завданої каліцтвом саме на ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард», як власника застрахованого транспортного засобу, водій якого був винен у ДТП. Таким чином, суд враховуючи вищевказане, а також надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Авангард-Агро» ПАТ «Авангард» слід стягнути на користь позивача 40875,02 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати встановлений законами України про державний бюджет на період з 05.04.2013 року, тобто з часу встановлення інвалідності, по 18.01.2016 року, відповідно до обсягу заявлених позовних вимог в цій частині. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом до червня 2017 року, оскільки ураховуючи те, що виплати, повязані із стійкою втратою працездатності згідно вимог чинного законодавства сплачуються не рідше одного разу на місяць до відновлення працездатності потерпілого, а позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено наявність спору між сторонами щодо таких виплат у майбутньому, зокрема доказів того, що відповідач буде відмовлятиметься від свого обовязку компенсувати позивачу шкоду, завдану каліцтвом. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, у звязку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи вищевказане та

Outcome: partial