Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

07 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання дитини. На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що у 2021 році вона познайомилася з відповідачем [PERSON] . Спільно з відповідачем вони не проживали, зустрічалися час від часу, у них були добрі, нормальні стосунки. [INFO] вона народила дитину - [PERSON] , батьком якої є відповідач [PERSON] . Після народження дитини стосунки між нею і відповідачем були нормальними, [PERSON] визнавав себе батьком дитини, не заперечував свого батьківства, але, останнім часом стосунки між нею і відповідачем погіршилися, між ними стали відбуватися сварки, під час яких [PERSON] став говорити про те, що не визнає своє батьківство щодо дитини, а з березня 2019 року стосунки між ними були припинені. Запис про батька дитини у актовому записі про народження [PERSON] проведений у відповідності до ст. 136 Сімейного кодексу України. Враховуючи наведене, [PERSON] , посилаючись на приписи ст.ст. 128, 135, 180 СК України, просила суд: -визнати [PERSON] , [INFO] батьком дитини - [PERSON] , [INFO] ; -зобов`язати Новомосковський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області внести відповідні зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] щодо запису про батька дитини; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 15 серпня 2019 року відкрите провадження у справі, відповідно до ухвали суд постановив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року призначено судову біологічно-генетичну експертизу, провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. 05 червня 2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експертної установи про повернення без виконання ухвали суду про призначення судової біологічно-генетичної експертизи у зв`язку з неодноразовою неявкою [PERSON] на експертизу. Ухвалою суду від 05 червня 2020 року поновлене провадження у справі. Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року закрите підготовче провадження, призначений розгляд справи по суті. Крім того, ухвалою суду до участі у справі залучено Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в якості правонаступника відповідача - Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, посилалася на підстави позову, зазначені в позовній заяві, крім того, зазначила, що вона проживала в с. Вільне Новомосковського району в будинку її дідуся. Їй було відомо, що [PERSON] перебуває в шлюбі, в той же час, з 2012 року вона зустрічалася з відповідачем, у них були інтимні стосунки. В березні 2013 року вона завагітніла, повідомила про це відповідача, він знімав їй квартиру в Новомосковську. Коли вона була на восьмому місяці вагітності, [PERSON] відвіз її до м. Костянтинівка Донецької області до її сестри, а після народження дитини купив квартиру для неї у м. Костянтинівка, присилав їй кошти, в той же ча, оформив квартиру на своє ім`я. Декілька разів відповідач приїздив до неї в м. Костянтинівку, між ними були стосунки, в той же час, він не бажав реєструвати себе батьком дитини. В січні 2016 року вона переїхала в смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, знімала житло, після її переїзду [PERSON] продав квартиру в м. Костянтинівка. Відповідач не називав дитину своєю дочкою, в той же час, між ними були добрі стосунки, дочка його дуже чекала. В 2019 році стосунки між нею і відповідачем погіршилися, стали відбуватися сварки, [PERSON] дуже зневажливо відносився до неї, були випадки, що застосовував фізичну силу до неї, у зв`язку з чим стосунки між ним були припинені. [PERSON] жодним чином не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини. Просить суд задовольнити її вимоги, крім того, просила змінити прізвище дитини на [INFO] , по батькові - на [INFO] ; ім`я дитини залишити без змін. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив задовольнити вимоги [PERSON] .. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, не заперечував того, що позивачка та відповідач були знайомі, в той же час заперечував проти того, що у них були інтимні стосунки, просив суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю вимог. Представник відповідача - Новомосковського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час проведення засідання, причини неявки суду не повідомив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що її знайома повідомила про те, що молода мати шукає няньку для дитини, у зв`язку з чим, у 20198 році вона познайомилася з позивачем [PERSON] , доглядала її дитину [PERSON] , якій було п`ять років. Відповідача [PERSON] вона також знає, оскільки він неодноразово приїздив до [PERSON] в квартиру по [ADDRESS] , вони спільно проводили час. Від [PERSON] їй стало відомо, що вона з [PERSON] не перебувають у шлюбі, зустрічаються інколи та саме він є батьком дитини. [PERSON] відносився до дитини строго, але вітав дитину з днем народження та святами. Між [PERSON] і [PERSON] були сварки, були випадки, що останній бив позивачку. Сама дитина називала [PERSON] батьком, вони спілкувалися також по телефону, дитина дуже чекала на приїзд батька, раділа, коли той приходив. Також зі слів позивачки їй стало відомо, що коли [PERSON] подала заяву до суду про стягнення аліментів, [PERSON] перестав до неї приїздити, погрожував їй та повідомив, що буде запере6чуати своє батьківство. Заслухавши вступні промови сторони, представників сторін, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до нижченаведеного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] у м. Костянтинівка Донецької області (актовий запис про народження № 671, складений 17 грудня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області). Згідно до свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] її батьками зазначені: мати - [PERSON] ; батько - [PERSON] . У відповідності до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, в актовому записі про народження [PERSON] [INFO] № 671, який складений 17 грудня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, відомості про батька дитини записані у відповідності до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. На підставі 1 статті 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Таким чином, оскільки [PERSON] не перебувала у шлюбі, враховуючи відсутність спільної заяви батьків, відомості про батька дитини в актовому записі про народження [PERSON] [INFO] проведені за вказівкою матері. На підставі ст. 128 СК України, 1. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. 2. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. 3. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. 4. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Як зазначалося вище, ухвалою суду від 09 грудня 2019 року призначено судову біологічно-генетичну експертизу, на вирішення експерту поставити наступні запитання: -чи є [PERSON] , [INFO] батьком [PERSON] , [INFO] , народженої [PERSON] , [INFO] , чи його батьківство виключається? Згідно до ухвали суду, для відібрання зразків крові [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , направлено до Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради». 05 червня 2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експертної установи про повернення без виконання ухвали суду про призначення судової біологічно-генетичної експертизи у зв`язку з неодноразовою неявкою [PERSON] на експертизу. Згідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи факт ухилення [PERSON] від участі в проведенні експертизи та подання експертам необхідних матеріалів (зразків крові), у відповідності до приписів ст. 109 ЦПК України суд має право визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, а саме - визнання батьківства. При вирішенні питання щодо доведеності позовних вимог, суд приймає до уваги наступні докази: -пояснення свідка [PERSON] , які наведені судом вище; -висновок Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області від 03.01.1019 р., відповідно до якого розглянута заява [PERSON] від 25.12.2018 року про те, що її знайомий [PERSON] побив її. -фотографії, надані позивачем [PERSON] : -зроблені влітку 2014 року в смт. Гвардійське, де зображені [PERSON] разом з дитиною [PERSON] [INFO] ; -зроблені влітку 2016 р. в м. Бердянську на відпочинку, на якій зображений [PERSON] разом з дитиною [PERSON] [INFO] біля автомобіля; -зроблені взимку 2017 р. в смт. Гвардійське на якій зображені [PERSON] разом з дитиною [PERSON] [INFO] у ліжку: -зроблені влітку 2015 року на дачі на території Піщанської сільської ради де зображені [PERSON] разом з дитиною [PERSON] [INFO] за столом; - зроблені влітку в м. Бердянську на яких зображені на фоні моря [PERSON] разом з дитиною [PERSON] [INFO] , а також [PERSON] разом з [PERSON] . З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог в частині визнання батьківства, у зв`язку з чим, зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно до ст.ст.180,181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, який набув чинності 08 липня 2017 року були внесені зміни до частини 2ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 1,2ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що відповідач є працездатним, ним не надано доказів наявності в нього на утримання інших дітей або непрацездатних батьків, наявності інших обставини, що мають істотне значення. Як зазначалося вище, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Оскільки позивачем не надано доказів сум заробітку (доходу) відповідача, суд позбавлений можливості визначити, чи має відповідач достатній заробіток (дохід). Крім того, відповідно до ст.191СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а вразі подання заяви про видачу судового наказу -із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що розмір аліментів на утримання дитини на користь позивача повинен становити 1/4 частку доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 07.08.2019 рокуі до досягнення дитиною повноліття. В зв`язку з наведеним, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved