Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У травні 2012 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому прохали суд встановити факт постійного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час його смерті [INFO]; визнати недійсним заповіт від 25 липня 2009 року складений [PERSON] на імЧя [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори; визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право спільної сумісної власності на спадкову квартиру [ADDRESS] та автомобіль Москвич -402, днз.[NUMBER], рік випуску 1957, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], шасі [NUMBER], колір голубий після смерті [PERSON] та усунути від отримання спадщини після смерті [PERSON] його брата [PERSON]. На підтвердження своїх вимог позивачі вказували, що [INFO] помер [PERSON]. про що зроблено відповідний актовий запис №2516 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного Полтавського міського управління юстиції Полтавської області. З 1967 р. [PERSON]. перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]., яка померла [INFO] у зв'язку з тим, що [PERSON]. та [PERSON]. (рідна мати [PERSON].) не зареєстрували шлюб, позивачі звернулись в 2001 р. до суду з позовними вимогами про визнання їх членами сім'ї [PERSON]. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2001 року було встановлено, що позивачі тривалий час проживали разом з [PERSON]., мали спільний бюджет, вели спільне господарство, що надавали [PERSON]. необхідну допомогу як хворій людині похилого віку. Рішення набрало законної сили 27 лютого 2001 року. Після ухвалення рішення позивачі продовжували жити разом з [PERSON]. 27 вересня 2003 року [PERSON]. на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, усе своє майно заповів повністю [PERSON], заповіт посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивачі та [PERSON]. проживали в квартирі [ADDRESS], на 24 кв.м. проживало 6 осіб, що стало підставою для звернення до житлового відділу Полтавського міськвиконкому з заявою про поліпшення житлових умов. Питанням виділення окремої квартири [PERSON]. займався [PERSON]. на протязі 13 років ходив поновлював документи, підтверджував необхідність виділення квартири [PERSON]., самостійно займатися такими питаннями [PERSON]. не міг за станом здоров'я. [PERSON]. було виділено [ADDRESS], 26.02.2008 року вказану квартиру було приватизовано на ім'я [PERSON]. та на його ім'я було видано свідоцтво про право власності на житло, яке було 17 березня 2008 року зареєстрованов Колективному підприємстві Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", що підтверджується витягом з реєстру прав власності. В 2009 році з Росії в Україну переїхав жити брат померлого [PERSON]., який інколи відвідував брата. Після смерті [PERSON]. позивачам стало відомо, що 25 липня 2009 року [PERSON]. отримав заповіт, згідно якого [PERSON]. заповідає йому після смерті квартиру [ADDRESS] та інше майно. Позивачі вважають, що заповіт укладено в хворобливому стані, не відображає справжньої волі особи і тому можливе його визнання недійсним, заповіт від 25 липня 2009 року на ім'я [PERSON]. залишився не підписаним [PERSON], і це також свідчить про його хворобливий стан та не відображає справжньої волі, що і стало підставою звернення до суду з вказаним позовом. До суду надійшла зустрічна позовна заява від [PERSON]., в якій він прохав суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO][PERSON]. На підтвердження своїх вимог позивач вказував, що факт родинних відносин підтверджується рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.01.2012 року, яке набрало законної чинності. На його користь померлим був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори 25.07.2009 року та зареєстрований у Спадковому реєстрі за №47511209, відповідно до якого він мав успадкувати квартиру [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.02.2008 року за розпорядженням №193 від 26.02.2008 р. Управлінням житлово-комунального господарства, та все інше майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось. Право власності на нерухоме майно зареєстроване у ПП ПБТІ "Інвентаризатор" 17 березня 2008 року за №22525396. У встановлений строк звернувшись з заявою про прийняття спадщини до Четвертої полтавської державної нотаріальної контори, і 17 листопада 2011 року була відкрита спадкова справа за №52005750 (номер у нотаріуса 579). Листом №936/02-14 від 15 травня 2012 року державний нотаріус повідомив про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звЧязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності. Звернення позивачів до суду з первісним позовом свідчить про наявність спору щодо спадкового майна. До суду надійшли заперечення від Четвертої Полтавськоїдержавної нотаріальної контори від 06.06.2013 р. за №1104/02-04, в яких зазначено, що заповіт посвідчений з дотриманням всіх норм цивільного законодавства. При посвідченні заповіту, нотаріусом перевіряється дієздатність особи, зЧясовуються її дійсні наміри на посвідчення правочину. Якщо нотаріус посвідчив заповіт, то у нього не було підстав сумніватися у тому, що [PERSON]. страждав на психічний розлад, який може вплинути на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Також немає підстав стверджувати, що заповіт залишився не підписаним заповідачем. На екземплярах заповіту рукою заповідача написано, що заповіт ним прочитано і підписаний ним особисто з зазначенням прізвища, імЧя та по батькові. Нотаріус [PERSON]., який посвідчив заповіт і міг би надати більш детальні пояснення, на даний час не працює в нотаріальній конторі. [PERSON]. подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримував. [PERSON] підтримувала позовні вимоги та прохала задовольнити. [PERSON]. підтримував позов. Представник позивача [PERSON] підтримував первісні позовні вимоги та прохав суд задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON]. заперечував проти задоволення первісних позовних вимог, підтримував зустрічний позов. Представник відповідача [PERSON] прохав суд відмовити в задоволенні первісних позовних вимог, зустрічний позов підтримував та прохав задовольнити. Представник Четвертої Нотаріальної державної контори Коновал Л.С. прохала відмовити в задоволенні первісного позову. Третя особа по справі - [PERSON]. підтримував первісний позов та прохав задовольнити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 12 листопада 2011 р (а.с.15). Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15.02.2001 року визнано [PERSON], 1941 р.н., [PERSON], 1940 р.н., [PERSON], 1967 р.н., членами сім'ї основного квартиронаймача квартири [ADDRESS] [PERSON], 1927 р.н., рішення суду набрало законної сили 27.02.2001 р. Відповідно до копії довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 29.01.1993 р. виданій [PERSON], проте що вона проживала і постійно прописана в м. Полтаві, разом з нею проживають: [PERSON]., [PERSON]. (а.с.20). Відповідно до довідки №119 ЖЕКД виданій [PERSON]. проте,що вона проживає в [ADDRESS] в комунальному будинку, прописана постійно, житлова площа 24 кв.м., на якій проживають 6 осіб. (а.с.21). 27 вересня 2003 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]. посвідчено заповіт, складений [PERSON] (Заповідач), відповідно до якого останній заповів на випадок своєї смерті усе своє майно, що буде належати йому на день мерті, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом матиме право, заповідає повністю [PERSON] (а.с. 22). Також, судом встановлено, що 25.07.2009 року державним нотаріусом Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори, Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт, складений [PERSON] (Заповідач), відповідно до якого останній заповів - [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], та все інше майно, де б воно не знаходилось із чого воно не складалося. (а.с.60). Позивачі вважають, що заповіт, укладено в хворобливому стані, не відображає справжньої волі особи, на липень 2009 р. [PERSON]. тяжко хворів, був дієздатною особою, але він мав функціональні розлади психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі і тому не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними при складенні заповіту на ім'я [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З даного слідує, що в такій категорії спорів слід виходити з таких умов: по-перше, фізична особа, що укладала правочин повинна бути дієздатною, по-друге, у момент вчинення правочину ця особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тобто, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій або керувати ними). Заповідач [PERSON]. за життя недієздатним у встановленому законом порядку не визнавався. Відповідно до довідки Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру від 26.03.2013 р., дані про облік осіб з 1954 по 1961 р.р. в диспансері не зберігаються в зв'язку з терміном давності. [PERSON] одноразово перебував на стаціонарному лікуванні в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері в 1961 році. (а.с.174). Згідно з довідкою головного лікаря станції швидкої медичної допомоги м. Полтави, проте що викликів швидкої медичної допомоги до гр. [PERSON]. 1927 р.н. за адресою: [ADDRESS] за період з 2009-2011 р.р. в станції зареєстровано в кількості - 14 разів.(а.с.11). Неспроможність дієздатної особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними може бути викликана різними обставинами: нервовим стресом, шоком від фізичної травми, алкогольним або наркотичним сп'янінням, перебуванням під дією медичних препаратів, що уповільнюють психомоторні реакції, тощо. Суду слід також встановити форму вияву стану особи, при якому вона не усвідомлювала значення своїх дій станом на момент укладення правочину. З метою встановлення чи страждав [PERSON]. психічними захворюваннями, та чи перебував [PERSON]. у хворобливому стані, чи міг з урахуванням свого психічного стану розуміти та усвідомлювати характер своїх дій, керувати ними під час складання заповіту від 25.07.2009 року за клопотанням представника позивача, ухвалою від 17.06. 2013 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Полтавської обласної психіатричної лікарні ім.. О.Ф.Мальцева. При проведенні дослідження були використані наявні у справі письмові документи, медична картка [PERSON]. в оригіналі, а також покази свідків, допитаних у судом під час проведення судового засідання. Висновком експертів встановлено наступне: - [PERSON], [INFO], станом на 25.07.2009 року виявляв ознаки розладу особистості органічного (судинного) походження; - Наявний у [PERSON]. психічний розлад істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та здатність керувати ними під час складання заповіту 25.07.2009 р. Також, висновком проведеної експертизи зазначено, що на час складання заповіту [PERSON]. мав поєднану судинну патологію головного мозку (гіпертонічну та атеросклеротичну), а саме дисциркуляторну енцефалопатію (ДЕ) 2 стадії. Починаючи з першої стадії дана патологія супроводжується певними когнітивними порушеннями у вигляді виснажливості уваги, труднощів запам'ятовування, підвищеної інтелектуальної втомлюваності. Порушення памяті стають очевидними для оточуючих при прогресуванні ДЕ до 2-ї стадії На даному етапі характерним є поглиблення психічної виснажливості, підвищення вразливості, порушення сну, запаморочення, зниження критики до свого стану. 3-я стадія ДЕ призводить до більш глибоких інтелектуально-мнестичних розладів, які кваліфікують як деменція (недоумство). Ступінь психічних порушень у [PERSON]. на час правочину були такими, що відповідають критеріям діагностики органічного розладу особистості за МКХ-10 та істотно впливали на повноту сприйняття інформації, мотиваційний компонент діяльності, спроможність до всебічної критичної оцінки наслідків правочину. Текст заповіту також підтверджує наявність суттєвих порушень уваги і пам'яті: неправильно назвав чи не перевірив правильність записаного нотаріусом числа та місяця народження брата - " [INFO]" замість " [INFO]", його прізвище - "[PERSON]" замість "[PERSON]") ; не виконана інструкція нотаріуса про необхідність поставити підпис; не закінчене написання по батькові - "[PERSON]..". Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 р., право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Таким чином, дослідивши висновок експертів, суд дійшов висновку, що Заповідач [PERSON]. в момент укладення заповіту не був у такому стані, в якому б розумів значення своїх дій та (або) міг керувати ними, що свідчить про те, що даний правочин не відображав справжню волю Заповідача. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого строку, він не заявив про відмову від неї. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні 17.09.2012 року пояснювала, що вся сімЧя жила дружно, після смерті дружини [PERSON] перейшов під опіку [PERSON], доглядав його внук [PERSON] і [PERSON] приїзжав. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні 17.09.2012 року пояснювала, що покійного [PERSON] знала з дня народження. Останні 20-30 років був хворобливий, потребував постійного догляду, останні 15 років здійснював [PERSON]. Погано було з пам'яттю, дуже погано чув. У покійного був телефон один на будинок. Брат [PERSON]. приїзжав раз в тиждень за останні два роки, привозив йому молоко. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.09.2012 року пояснювала, що останній час доглядав дідуся внук [PERSON], будинок без зручностей, без води, дідусь нічого сам не робив, робив внук. Дуже часто приїзжала швидка допомога. Були розмови, коли сиділи на лавочці, що планував переписати на внуків. Ночували по черзі [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.09.2012 року пояснював, [PERSON] говорив, що не може вже ні води внести, ні їсти приготувати, все це роблять за нього хлопці. Коли телефонував йому, то він говорив: "справи потихеньку, сижу на лавочці, все роблять внуки". Свідок [PERSON]. в судовому засіданні пояснювала, що ще до того як дідусь отримав квартиру говорив, що відпише [PERSON]., завжди підтримував [PERSON]. та [PERSON]. Останні п'ять років спілкувалися з [PERSON] в телефонному режимі. Допомогу надавали йому [PERSON] з [PERSON]. Відповідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. №7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно довідки Karpaty s.r.l. Via Aurelia,58 00165 ROMA-ITALIA, Part. IVA 04401611217, про отримання 12 посилок (№0024894, №0028501, №0030027, №0032147, №0036512, №0036513, №0038017, №0038018, №0039852, №0040605, №0040606, №0042634) вагою 255,60 цінністю 1 480,00 € відправник - [PERSON] за період з 12.10.2010 р. по 30.10.2011 р. на адресу: [ADDRESS], отримував [PERSON]. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1299 ЦК України нерухоме майно в складі спадщини спадкоємець зобов'язаний зареєструвати в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна згідно з ст. 182 ЦК України. Також ч. 2 цієї статті визначає, що перехід права власності до спадкоємця відбувається з моменту реєстрації цього майна. П. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 4 цього Закону обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Ст. 19 цього Закону вказує, що державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснюється на підставі рішення суду, що набрали законної сили. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно з п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Щодо позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Постановою № 7 від 30.05.2008 р. (пункт 6) Пленум Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" зазначає, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, слід врахувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. З аналізу медичної картки [PERSON]. та показів свідків, сторін по справі встановлено, що хвороба та слабкість організму перешкоджали йому самостійно забезпечити умови свого життя , в останні роки загальний стан його здоров'я був тяжкий, а саме в історії хвороби №319 (а.с.176) у розділі клінічні діагнози та у розділі при виписці зазначено: "алкоголізм", гіпертонічна хвороба 1 ступеню. Таким чином, в силу наявних хвороб та віку [PERSON]. потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Яким чином здійснювався догляд, допомога та піклування за [PERSON]., за час життя останнього, відповідачем [PERSON]. належних доказів не надано. Доказів неможливості надання такої допомоги останніми також не надано. Навпаки, з доводів відповідача [PERSON]. встановлено, що він міг надавати таку допомогу. Суд бере до уваги лише ті докази, що надані сторонами по справі в підтвердження факту здійснення безпосереднього догляду за Спадкодавцем, які мали місце саме за життя останнього. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Суд вважає, що сторони повинні сприяти своєчасному і добросовісному в межах можливостей зібранню доказів, і якщо отримання доказу буде залежати від безпосередніх своєчасних дій сторони, що його вимагає, - вона повинна їх здійснити (за виключенням поважності причин), в іншому випадку, відбудеться безпідставне затягування судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 212 ЦПК України).

Outcome: approved