Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить: стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором пози\-ки від 16 березня 2011 року, що утворилася станом на 24 березня 2015 року, у вигляді неповернутої частини позичених відповідачами коштів в розмірі суми, що еквівалентна 3 500 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, процентів за користування позиченими коштами на підставі ст. 1048 ЦК України за період часу з 16 бе\-резня 2011 року по 24 березня 2015 року в сумі, що еквівалентна 1 300 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 16 грудня 2013 року по 24 березня 2015 року в сумі, що екві\-валентна 133 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі та штрафу (пені) за період з 24 березня 2014 року по 24 березня 2015 року в сумі, що еквівалентна 38 325 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а всього - суму, еквівалентну 43 258 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі; в рахунок задоволення вимог [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики від 16 березня 2011 року, що утворилася станом на 24 березня 2015 року у розмірі 43 258 доларів США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 11, яка знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, провулок Зерновий, будинок 6/6, житловою площею 18,9 кв. м., загальною площею 27,3 кв. м. - із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його влас\-ний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, за підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу; надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця [PERSON]), до Комуналь\-ного підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Державної мігра\-ційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сімї, а також вчиняти всі інші дії, повязані з виконанням цих питань; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з іпотечного майна - квартири за номером 11, яка знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, провулок Зерновий, будинок 6/6, житловою площею 18,9 кв. м., загальною площею 27,3 кв. м.; передати предмет іпотеки - квартиру за номером 11, яка знахо\-диться за адресою: Харківська область, м. Харків, провулок Зерновий, будинок 6/6, житловою площею 18,9 кв. м., загальною площею 27,3 кв. м. в управління [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу; покласти на відповідачів понесені позивачем та документально підтверджені судо\-ві витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 16.03.2011 року між позивачем та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачам грошові кошти в сумі 4900 доларів США, про що складено відповідний договір, який посвідчено нотаріально. Відповідно до зазначеного договору відповідачі зобовязались повернути грошові кошти до 16.03.2012 року, строк повернення грошових коштів неодноразово продовжувався сторонами, остаточно відповідачі зобов'язались повернути грошові кошти у строк до 16.12.2013 року. До теперішнього часу відповідачі в повному обсязі суму боргу у розмірі 3500 доларів США не повернули, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Крім того, позивачем також нараховані проценти за користування коштами, які склали 1300 доларів США, та 3% річних, які склали 133 доларів США. Також договором позики передбачена неустойка за порушення відповідачем виконання своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів у розмірі 3% від простроченої суми за кожен день прострочки. За період з 24.03.2014 року по 24.03.2015 року позивачем пред'явлена до стягнення неустойка у розмірі 38325 доларів США. З метою забезпечення належного виконання умов договору позики між позивачем та [PERSON] 16.03.2011 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передане майно, що належить відповідачу на праві власності, а саме: квартира [ADDRESS]. Згідно з умовами п. 9 іпотечного договору Іпотекодержатель здобуває право звернути стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати боргу будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якого укладається цей договір. Крім того, в забезпечення виконання умов договору позики 16.03.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, у відповідності до умов якого остання поручилась перед [PERSON] за виконання відповідачами договору позики від 16.03.2011 року. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на підставі ст. 34 Закону України "Про іпотеку" позивач просить передати предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], в управління позивача, та на підставі ст. 40 Закону України "Про іпотеку" виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з предмета іпотеки. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, причини неявки не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 16.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до умов якого позивач передав у власність відповідачів, а відповідачі прийняли у власність валютні цінності в натурі у розмірі 4900 доларів США. Згідно умов зазначеного договору відповідачі зобов'язалась повернути отримані грошові кошти у строк до 16.03.2012року наступним чином: не пізніше 16.04.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.05.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.06.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.07.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.08.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.09.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.10.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.11.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.12.2011 року - 100 доларів США, не пізніше 16.01.2012 року - 100 доларів США, не пізніше 16.02.2012 року - 100 доларів США, не пізніше 16.03.2012 року - 3800 доларів США. Обовязок щодо повернення коштів відповідачі виконали частково, в установлений термін повністю суму боргу не повернули. Відповідними розписками між сторонами було продовжено термін повернення позики, остаточно грошові кошти відповідачі зобов'язались повернути не пізніше 16.12.2013 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що відповідачі зобовязання з повернення позики у строки, визначені сторонами, у повному обсязі не виконали, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача боргу у розмірі 3500 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (2206,2278грн. за 100доларів США) складає 77217,97грн. Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що договором позики розмір процентів не визначений, позивачем предявлено до стягнення проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України, що за період з 16.11.2011 року по 24.03.2015 року складає 1300 доларів США. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі зазначеної норми позивачем нараховано 3% річних, що за період з 16.12.2013 року по 24.03.2015року складає 133 доларів США. Враховуючи, що відповідачі належним чином зобов'язання щодо повернення позики не виконали, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача процентів за користування чужими коштами і 3% річних, що складають 1300 доларів США та 133 доларів США відповідно (за курсом НБУ на день ухвалення рішення (2206,2278грн. за 100доларів США) - 28680,96грн. та 2934,28грн. відповідно). Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком. Як вбачається з п. 7 договору позики, за прострочку виконання зобов'язання по поверненню позики позичальник зобов'язаний сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) у розмірі 3% за кожен день прострочки від простроченої суми. Згідно зазначених умов договору позивачем нараховано штраф (пеню) за період з 24.03.2014року по 24.03.2015 року у розмірі 38325 доларів США (за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 845536,80грн.), який підлягає стягненню. При цьому, у судовому засіданні на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України представнику [PERSON] - [PERSON] судом роз'яснено право на подання заяви про зменшення розміру пені на підставі ст. 551 ЦК України, однак такої заяви не надійшло. Таким чином, сума заборгованості за договором позики від 16.03.2011 року складає 954 370,01грн., з яких 77217,97грн. сума основного боргу, 28680,96грн. процентів, 2934,28грн. річних, 845536,80грн. штрафу (пені). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання умов договору позики 16.03.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, у відповідності до умов якого остання поручилась перед [PERSON] за виконання відповідачами договору позики від 16.03.2011 року. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватись виконання зобов'язань частково або в повному обсязі. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 16.03.2011 року станом на 24.03.2015 року у розмірі 954370,01грн. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про іпотеку іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У відповідності до приписів ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З матеріалів справи судом встановлено, що з метою забезпечення належного виконання умов договору позики від 16.03.2011 року між позивачем та [PERSON] 16.03.2011 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передане майно, що належить [PERSON] на праві власності, а саме: квартира [ADDRESS]. Згідно з умовами п. 9 іпотечного договору Іпотекодержатель здобуває право звернути стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати боргу будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якого укладається цей договір. Статтею 39 зазначеного Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК). Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України Про іпотеку, так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Враховуючи, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконали, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Отже, установивши, що особа позичальника ([PERSON]П.) є тотожною особі іпотекодавця, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмову в задоволенні позову щодо стягнення з неї грошової суми. Позовні вимоги про надання [PERSON] права пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи підлягають задоволенню шляхом надання [PERSON] повноважень продавця. Згідно ст. 34 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З урахуванням приписів зазначеної норми, позовні вимоги про передання предмета іпотеки - квартири [ADDRESS], в управління [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедурою продажу підлягають задоволенню. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по справі за № 6-39цс15. На забезпечення виконання відповідачами зобов'язань за договором позики в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS], яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Таким чином, позовні вимоги про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] з іпотечного майна задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial