Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] [PERSON] звернулись до суду із позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 1998 року, укладеного між [PERSON] в якості продавця та позивачами - [PERSON] та [PERSON] (покупці), була придбана квартира [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований Запорізькою регіональною біржею нерухомості, реєстраційний номер № 5874.К. Вищевказаний договір був зареєстрований в ОП ЗМБТІ від 23 лютого 1998 року, що відповідала діючому на той час законодавству. Зазначена квартира була придбана за 21 506 гривень (двадцять одну тисячу п'ятсот шість). В момент підписання договору позивачі передали [PERSON] вищевказані грошові кошти. В свою чергу, [PERSON], передала їм ключі від придбаної позивачами квартири та оригінали правовстановлюючих документів. Таким чином при укладанні вказаного договору між сторонами були виконані всі важливі умови. Згідно зазначеного договору, позивачі по справі, придбали в рівних частинах 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Вищевказана угода нотаріально посвідчена не була, оскільки на той час процедура укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між членами біржі не потребувала нотаріального посвідчення. Оскільки з 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України, у якому, зокрема змінилися вимоги до договорів щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна, а саме договори повинні бути оформлені в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, то ми - позивачі по справі, були вимушені звернутися до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вимогою визнати вищезазначений договір купівлі-продажу дійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2008 року у цивільній справі № 2-590/2008, визнано дійсним договір № 5874.К купівлі-продажу нерухомості - квартири [ADDRESS], укладений 20.02.1998 року між позивачами - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та зареєстрований на Запорізькій регіональній біржі нерухомості 20.02.1998 року, реєстраційний номер 5874.К. Питання про визнання права власності судом не вирішувалося. Всі правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру у позивача зберігались за місцем її реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] 28.12.2015 року у неї сталася крадіжка з проникненням до будинку [ADDRESS] звідки було викрадено належне їй майно, в тому числі сейф з документами, серед яких знаходилися і документи на квартиру, що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР. Їй вдалося виготовити новий технічний паспорт, після чого вона спробувала відносити правовстановлюючий документ. Запорізьку регіональну біржу нерухомості знайти не вдалося. Відповідно до ЄДРПОУ, відомості про зазначену юридичну особу в реєстрі відсутні. Також, вона отримала довідку з Державного архіву Запорізької області, відповідно до якої документи Запорізької товарної біржі нерухомості на зберіганні до архіву не передавалися. Таким чином, відсутня можливість відновити втрачений правовстановлюючий документ. У вересні 2017 року вона, діючи у власних інтересах та в інтересах сина, звернулась до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з метою з'ясування можливості проведення реєстрації права власності на підставі наявних у неї документів. Їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]. Підставою відмови стало те, що до пакету документів необхідних для реєстрації права власності не було додано оригінал договору купівлі-продажу № 5874.К від 20.02.1998 року виданий Запорізькою Регіональною Біржею Нерухомості. Оригінал зазначеного договору вона не змогла надати через його викрадення при зазначених вище обставинах. Згідно п. 37 Постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, з урахуванням положень ч. 1 cт. 15 та cт. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такому разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. На офіційному сайті Верховного Суду України розміщено «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». У зазначеному аналізі вказано наступне: Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. У разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв'язку з неможливістю реалізації' ним свого права власності. У таких випадках суб'єктивне право власності іншими особами не порушується, у зв'язку із чим у судів виникає питання, хто при цьому має виступати як відповідач, а також щодо можливості розгляду справи без відповідача або в окремому провадженні. З цього приводу суди мають враховувати, що: - відповідно до ЦПК сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач і можливість звернення до суду з позовом, де відсутній конкретний відповідач, чинним законодавством не передбачено; - закон прямо вказує на те, що вимоги про визнання права власності розглядаються в позовному провадженні; - відповідачами у таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв'язку з відсутністю у нього відповідного документа. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі -державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів справи вбачається, що правочин щодо купівлі-продажу нерухомого майна було укладено сторонами у відповідності до положень законодавства, що діяло на час виникнення відповідних правовідносин та держава, здійснивши після його укладання реєстрацію вказаного договору, підтвердила правомірність дій учасників та визнала за позивачем право власності не вказане майно. Отже, в наслідок істотних змін, що неодноразово відбулись у чинному цивільному законодавстві щодо порядку переходу права власності на нерухоме майно та його реєстрації, у позивачів виникла ситуація, коли вони, будучи власником майна, за вищеописаних обставин, не можуть підтвердити перед компетентними органами своє право власності. Таким чином, в даному випадку правомірно заявити вимогу про визнання права власності, а відповідачем у справі зазначити орган, що відмовляє у здійсненні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Будь-якого офіційного роз'яснення щодо вірного визначення відповідача по даній категорії' справ в судах загальної юрисдикції не існує. Разом з тим існує лист Вищого господарського суду України N 01-8/1609 від 21.07.2006 p., яким внесено зміни до п. 18 інформаційного листа "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" N 01-8/98 від 31.01.2001 р. У пункті 18 цього листа зазначено, що бюро технічної інвентаризації, які відповідно до п. 5 розділу V "Прикінцеві положення" ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", здійснюють реєстрацію таких прав на об'єкти нерухомості, можуть бути відповідачами за позовами про офіційне визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, пред'явленими згідно зі ст. 392 ЦК України. Аналіз вищевказаних правових норм та їх офіційних роз'яснень дозволяє зробити висновок про правомірність зазначенні Департаменту реєстраційних послуг в якості відповідача по даній справі. Разом з тим, з урахуванням того, що дії' в даному випадку предметом спору є не оскарження дій державного реєстратора, а взагалі позиція держави щодо офіційного визнання права власності (в розумінні ст.2 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»), справа повинна розглядатися не за правилами, визначеними Кодексом адміністративного судочинства, а в порядку цивільно-процесуального законодавства. Таким чином, в якості відповідача при розгляді вказаної позовної заяви необхідно залучити Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради Запорізької області, оскільки саме цією установою фактично не визнається наше право власності на спірну квартиру. Згідно п. 1, п. 6 ч. 2 cт. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права власності та зміна право відношення. Таким чином у позові обрано захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання права власності. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачі [PERSON], [PERSON] просять суд визнати за [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідача по справі - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради тричі було належним чином повідомлено про час та місце судового засідання, представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Фактичні обставини справи підтверджуються копіями письмових доказів, вивчених та оголошених в судовому засіданні: паспорту та ідентифікаційного номеру [PERSON]; договору купівлі продажу № 5874.К від 20.02.1998 року; технічного паспорту квартиру; матеріалами цивільної справи № 2-590/08 та рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2008 року по вказаній справі ; витягу з кримінального провадження від 29.12.2015 року; відповіді з Державного архіву Запорізької області від 12.02.2018 року; рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 27.09.2017 року; висновку про вартість нерухомого майна (звіт № 2468185_05122017_366 про незалежну оцінку майна) ; відомостей з ЄДРПОУ. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 37 Постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, з урахуванням положень ч. 1 cт. 15 та cт. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такому разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частинами 1,2 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вказує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оцінюючи надані позивачами належні та допустимі докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог позивачів [PERSON], [PERSON], оскільки їх право на нерухоме майно не визнається відповідачем у зв'язку з втратою документа, який засвідчує їх право власності, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved