Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач 11.08.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання інформацію, яка була викладена в уточненнях позову по цивільній справі №2/1522/11310/14, такою, що не відповідає дійсності та стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.04.2014 року йому стало відомо про те, що [PERSON] поширила про нього відомості, а саме: що він здійснював незаконне заволодіння державним майном у вигляді двохкімнатної квартири, яка знаходиться у смт. Чорноморське та її продаж; - незаконно отримував квартиру у 2001-2004 роках в м. Первомайськ Миколаївської області; - застосовував махінації для обміну відомчої квартири на відомчий двохповерховий котедж, який знаходиться по [ADDRESS]; - оформляв суб'єктом підприємницької діяльності свого батька [PERSON]; - укладав від імені Міністерства Оборони України договір на будівництво 9-ти поверхового будинку для військовослужбовців за адресою: Миколаївська область м. Первомайська Підгородянське шоссе; - виконував будівельні роботи працівниками первомайської КЕВ при будівництві зазначеного 9-ти поверхового будинку; - завищував у кілька разів обсяги виконуваних робіт при будівництві зазначеного 9-ти поверхового будинку; - підробляв документи для оформлення на брата і батька приміщення фотосалону, розташованого у гуртожитку МОУ, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - незаконно оформляв на свого батька [PERSON] квартиру, яка знаходиться в буд. [ADDRESS]; - оформляв незаконним шляхом на свого батька [PERSON] квартиру [ADDRESS]; - у 2007 році працював під час проходження військової служби фінансовим директором ТОВ «Лідерінвестбуд». Зазначені відомості відповідачка поширила шляхом надання уточнень до позовної заяви від 24.04.2014 року по справі № 2/1522/11310/11, яка розглядалась у Приморському районному суді м. Одеси. Такі відомості порочать його честь і гідність, так як не відповідають дійсності у зв'язку з чим йому була завдана моральна шкода, яка виразилася у моральних стражданнях, приниженням честі, гідності та ділової репутації та ушкодженням здоров'ю. В судове засідання 21.10.2014 року з'явився позивач [PERSON], який підтримав позовні вимоги та зазначив, що вказана інформацію була поширена представником позивачки (Хобот) у судовому засіданні Приморського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Ільченко), в якому також приймали участь інші особи. По заяві відповідачки його визивали у прокуратури міста Первомайськ та Миколаївської військової прокуратури у зв'язку з чим йому прийшлося звільнитися. Крім того, позивачка з цього приводу зверталася до правоохоронних органів, якими вили внесені відомості до ЄРДР, але після перевірки вказаних фактів ними було повідомлено, що в його діях не виявлено правопорушень. Моральна шкода виразилась у поганому психологічному самопочутті, втраті здоров'я, неодноразових зверненнях до психіатру, що потребувало витрати коштів. У ТОВ «Лідерінвестбуд» він дійсно працевлаштовувався, однак у перший день роботи був звільнений у зв'язку з тим, що відповідачка скрізи писала на нього заяви та він був вимушений значний час для спростування її заяв. Вказане товариство займається будівництвом та належить його батькові [PERSON]. В судове засідання з'явився представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 24.06.14), який позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі зазначивши, що відповідачка є неналежним відповідачем по цій справі, так вказану інформацію поширив її представник [PERSON], а не особисто відповідачка у зв'язку з чим вона не повинна відповідати за її поширення. Повноважень щодо поширення вказаної інформації представнику [PERSON] не надавала. Моральна шкода позивачем не обґрунтована та не надано суду жодного належного доказу щодо вказаних позивачем витрат. Суд, вислухавши пояснення позивача і представника відповідача у судовому засіданні , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи прийшов до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 201 ЦК України відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Зазначені правовідносини регулюються главою 20 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Судом встановлено, що у провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. перебувала цивільна справа № 2/1522/11310/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: ПАТ «Марфін Банк» про визнання спільної сумісної власності подружжя та її поділ. В процесі розгляду вказаної справи представник позивачки [PERSON] - [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву разом з додатками до переліку яких була додана заява до військової прокуратури Південного регіону про злочин від 28.10.2013 року в якій було зазначено, що відповідач [PERSON] здійснював незаконне заволодіння державним майном у вигляді двохкімнатної квартири, яка знаходиться у смт. Чорноморське та її продаж; - незаконно отримував квартиру у 2001-2004 роках в м. Первомайськ Миколаївської області; - застосовував махінації для обміну відомчої квартири на відомчий двохповерховий котедж, який знаходиться по [ADDRESS]; - оформляв суб'єктом підприємницької діяльності свого батька [PERSON]; - укладав від імені Міністерства Оборони України договір на будівництво 9-ти поверхового будинку для військовослужбовців за адресою: [ADDRESS]; - виконував будівельні роботи працівниками первомайської КЕВ при будівництві зазначеного 9-ти поверхового будинку; - завищував у кілька разів обсяги виконуваних робіт при будівництві зазначеного 9-ти поверхового будинку; - підробляв документи для оформлення на брата і батька приміщення фотосалону, розташованого у гуртожитку МОУ, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - незаконно оформляв на свого батька [PERSON], який жодного відношення не має до Міністерства Оборони України квартиру, яка знаходиться в буд. [ADDRESS]; - оформляв незаконним шляхом на свого батька [PERSON] квартиру [ADDRESS]; - у 2007 році працював під час проходження військової служби фінансовим директором ТОВ «Лідерінвестбуд». Проте з наявного у матеріалах справи листа в.о. начальника Первомайського міського відділу Управління МВС України в Миколаївській області підполковника міліції Бадера О.В. за № 53/Г-04-з від 16.07.2014 року, який був спрямований на ім'я позивача [PERSON] за його заявою від 02.06.2014 року вбачається, що слідчий відділ Первомайського ВМ проводив досудове розслідування по кримінальному провадженню за заявою [PERSON] від 18.11.2013 року за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст. 358 КК України, яке надійшло до Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері південного регіону України, а також за заявою [PERSON] відносно вчинення позивачем шахрайських дій за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, яке надійшло до відділу з Миколаївської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері південного регіону України, але по вказаним у заявах фактам не знайшов у діях позивача наявності складу кримінальних злочинів на підставі чого прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину (а.с.31, 24-25). Судом встановлено, що Наказом керівника ТОВ «Лідерінвестбуд» № 1 від 04.11.2013 року було наказано прийняти [PERSON] на роботу з 11.11.2013 року (а.с.32), та Наказом керівника ТОВ «Лідерінвестбуд» № 2 від 11.11.2013 року було наказано звільнити [PERSON] з роботи у зв'язку з сімейними обставинами (а.с.33). При цьому судом з пояснень позивача встановлено, що зазначене звільнення позивача відбулось за його заявою в добровільному порядку. Також судом встановлено, що 23.06.2014р. по цивільній справі №2/1522/11310/13 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, та інше і за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи-[PERSON] про визнання недійсним інвестиційного договору та скасування свідоцтва про право власності Приморським районним судом м.Одеси винесено рішення , яким [PERSON] та [PERSON] в позові -відмовлено. У вказаному рішенні суду предмет позовних вимог стосувався також і об'єктів, про які позивач просить викладену інформацію в позові як таку, що не відповідає дійсності. За змістом чч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" належними Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. 15. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Позивач у судовому засіданні зазначив, що вказану в уточненому позові і в додатках по цивільній справі №2/1522/11310/14(головуючий суддя Ільченко Н.А.) та по якій вже винесено рішення, стосовно нього інформацію, поширив у судовому засіданні в Приміщенні Приморського районного суду м. Одеси представник відповідачки [PERSON], який на той час представляв інтереси відповідачки, а не особисто відповідачка. Також з матеріалів справи вбачається, що вказана позовна заява (в порядку уточнення) була підписана також [PERSON] як представник відповідачки. Таким чином суд приходить до висновку , що в цій частині позовних вимог відповідачка не є належним відповідачем У зв'язку зі зверненнями відповідачки до правоохоронних органів він був вимушений виправдовуватись та доказувати свою непричетність Судом встановлено, що в додатку до уточненого позову від імені [PERSON] також є звернення [PERSON] до воєнного прокурора Південного регіону про злочин вчинений [PERSON], [PERSON] (а.с.10). З приводу заяв [PERSON] від 18.11.2013р. за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.358 КК України, яке надійшло з Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону, позивачу була надана відповідь від Первомайського міського відділу від 16.07.2014р. №53/Г-04-з(а.с.20), з якої повідомлено, що в діях [PERSON] не встановлено складу кримінальних правопорушень та закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27.02.2009, № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), згідно з яким звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Проте звернення до правоохоронного чи державного органу із заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 277 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. На думку суду, сама відповідачка звертаючись до правоохоронних органів з заявами щодо вчинення на її думку злочинів позивачем, не мала на меті поширювати таку інформацію, а реалізовувала своє законне право щодо таких звернень. Крім того, саме по собі звернення до правоохоронних органів з відповідними заявами не може вважатись чи розцінюватись, як поширення інформації, як таке. у зв'язку з недоведеністю основних вимог також не підлягають задоволенню і вимога про стягнення моральної шкоди. Враховуючи зазначені факти та законодавство суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed