Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до державного реєстратора виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області - Головенка Андрія Святославовича, ТзОВ «Прогрес», третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство «Фермерське господарство «Західний Буг» про визнання дій державного реєстратора про винесення рішення про скасування державної реєстрації договору оренди землі незаконним та зобов`язання поновити державну реєстрацію. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вона є власником земельної ділянки 0720584400:05:001:3373, площею 1,3559 га, що знаходиться на території Оваднівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. 30.03.2018 р. позивач уклала із ФГ «Західний Буг» договір оренди землі, котрий 02.04.2018 р. був зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Зимнівської сільської ради - Головенком А.С. В липні 2018 р. до неї приїжджав керівник ТзОВ «Прогрес» [PERSON] та пропонував підписати з нею договір оренди земельної ділянки, однак вона відмовилась підписувати цей договір. У 2012 р. вона підписала із даним товариством договір оренди землі, однак цей договір не був зареєстрований у встановленому законом порядку, тому не набув чинності. Представнику ТзОВ» Прогрес» повідомляла, що вона уклала із ФГ «Західний Буг» та зареєструвала право оренди землі, і договір оренди вона не має наміру розривати. 03.07.2018 р. їй стало відомо, що на підставі договору оренди землі №13 від 12.05.2018 р., укладеного між нею та ТзОВ «Прогрес» було зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 1,35559 га за ТзОВ «Прогрес». На початку травня 2018 р. державний реєстратор Головенко А.С. виніс рішення про скасування державної реєстрації права оренди землі за договором оренди земельної ділянки, укладеного між нею та ФГ «Західний Буг» від 30.03.2018 р. Зазначає, що 12.05.2018 р. не укладала із ТзОВ «Прогрес» договір оренди землі і у неї не було волевиявлення на укладення даного правочину. Позивач просила визнати незаконними дії державного реєстратора виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області Головенка А.С. про винесення рішення про скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:001:3373, площею 1,3559 га, що знаходиться на території Оваднівської сільської ради та зобов`язати поновити державну реєстрацію. Визнати недійсним договір оренди землі від 12.05.2018 р. №13 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:001:3373, площею 1,3559 га, що знаходиться на території Оваднівської сільської ради, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Прогрес» та скасувати запис про державну реєстрацію права оренди землі за даним договором. 22.11.2018 р. представник ТзОВ «Прогрес» подав зустрічний позов до [PERSON] , Головенка А.С. , Приватного підприємства «Фермерське господарство «Західний Буг» про визнання недійсним договору оренди землі та визнання незаконною дії державного реєстратора. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 03.06.2013 р. між [PERSON] та ТзОВ «Прогрес» укладено договір оренди землі, площею 1,3559 га, строком на 10 років. При спробі зареєструвати право оренди землі за ТзОВ «Прогрес» було з`ясовано, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, [PERSON] не є власником земельної ділянки. Тому даний договір не був зареєстрований, однак товариство продовжувало використовувати земельну ділянку, а [PERSON] отримувала за це орендну плату. Навесні 2018 р. представнику ТзОВ «Прогрес» стало відомо, що ПП «Західний Буг» зареєструвало за собою право оренди земельної ділянки площею 1,3559 га, якою товариство користувалось відповідно до вищевказаного договору оренди. ТзОВ «Прогрес» повідомило державного реєстратора про те, що [PERSON] не була зареєстрованим власником земельної ділянки, а тому не могла нею розпоряджатись. У зв`язку із наведеними обставинами, державний реєстратор прийняв рішення про скасування права оренди земельної ділянки площею 1,3559 га за ПП ФГ «Західний Буг». Представник ТзОВ «Прогрес» проводив переговори із [PERSON] і домовились, що укладуть договір оренди цієї земельної ділянки. 12.05.2018 р. було підписано з [PERSON] договір оренди землі, а 16.05.2018 р. державний реєстратор зареєстрував право власності на земельну ділянку за [PERSON] та право оренди земельної ділянки за ТзОВ «Прогрес». Таким чином договір оренди землі укладений із ТзОВ «Прогрес» набув чинності, в той час, як договір оренди із ПП ФГ «Західний Буг» чинності не набув. Оскільки на момент укладення із ПП ФГ «Західний Буг» договору оренди землі [PERSON] не була власником земельної ділянки, тому даний договір є недійсним. Представник ТзОВ «Прогрес» просить визнати недійсним договір оренди землі №62 від 30.03.2018 р. щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373, площею 1,3559 га, укладеного між [PERSON] та ПП «Фермерське господарство «Західний Буг». Визнати незаконною державну реєстрацію речового права оренди за договором оренди землі №62 від 30.03.2018 р. щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373, площею 1,3559 га, укладеного між [PERSON] та ПП «Фермерське господарство «Західний Буг» здійснену Гловенком А.С. , державним реєстратором виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Ухвалою суду від 22.11.2018 р. прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою суду від 18.11.2020 р. первісний позов в частині вимог до державного реєстратора виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області Головенка Андрія Святославовича про визнання незаконними дії державного реєстратора виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області Головенка А.С. про винесення рішення про скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373, площею 1,3559 га, що знаходиться на території Оваднівської сільської ради та зобов`язати поновити державну реєстрацію провадженням закрито. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в обґрунтування надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Позивач додатково пояснила, що 12.05.2018 р. вона не укладала і не підписувала договору із ТзОВ «Прогрес». Підпис, який міститься у договорі оренди землі, виконаний не нею. У березні 2018 р. уклала договір із ПП «Фермерське господарство «Західний Буг». У червні 2018 р. до неї приїжджав представник ТзОВ «Прогрес» та пропонував укласти договір оренди землі, однак вона відмовилась його укладати та підписувати. Підтвердила, що у 2012-2018 р. обробляло землю ТзОВ «Прогрес» та від даного товариства вона отримувала орендну плату. Також представник позивача пояснив, що предметом позову є земельна ділянка з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373, площею 1,3559 га, однак у позові помилково зазначено кадастровий номер 0720584400:001:3373, пропущено число 05. Доказом того, що предметом позову є саме земельна ділянка з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373 свідчить подання до позовної заяви документів, що стосуються саме земельної ділянки 0720584400:05:001:3373. Просять первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник ТзОВ «Прогрес» адвокат Богачук Я.О. в судовому засіданні первісні вимоги не визнав. Пояснив, що 03.06.2013 р. був укладений договір оренди землі між [PERSON] та ТзОВ «Прогрес», строком на 10 років. З метою реєстрації договору оренди землі, 12.11.2013 р. [PERSON] надала представнику ТзОВ «Прогрес» довіреність. Оскільки були помилки у кадастровій карті, тому представник ТзОВ «Прогрес» не зміг зареєструвати право оренди землі). Однак ТзОВ`Прогрес» користувалось даною земельною ділянкою і сплачувало орендну плату. Оскільки у позивача не було права власності, а тому вона не могла зареєструвати договір оренди землі. Лише 16.05.2018 р. позивач набула права власності на земельну ділянку, а тому саме з того часу вона могла реєструвати право оренди землі. Оскільки ці обставини були виявлені реєстратором, тому і було правомірно скасовано право оренди землі. Не заперечив, що отримавши Державний акт на право приватної власності, позивач набула права власності на земельну ділянку. Просив задовольнити зустрічний позов, в обгрунтування надав пояснення аналогічні тим, що викладені у зустрічному позові. Представник ТзОВ «Прогрес» Матвіїв В.М. пояснив, що 16.06.2020 р. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №145/2047/16-ц висловила правову позицію щодо належного способу захисту права особи у випадку визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, зокрема, з підстав їх непідписання орендодавцем. Верховний Суд висловив позицію про те, що у такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту відносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. За таких умов, вимога позивача про визнання договору оренди землі недійсним - не підлягає до задоволення. Також не підлягає до задоволення вимога про скасування запису про державну реєстрацію права оренди землі, оскільки дана вимога не є належним способом захисту. Крім того заявлені вимоги щодо неіснуючого об`єкту нерухомого майна, оскільки у первісному позові містяться відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 0720584400:001:3373. При цьому між ТзОВ «Прогрес» і позивачем наявні правовідносини щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373. Представник ТзОВ «Прогрес» Вітрук Р.А. підтримав зустрічний позов та просив відмовити у задоволенні первісного позову. Пояснив, що 12.05.2018 р. він уклав із [PERSON] договір оренди землі, котрий вона особисто підписала. Представник ПП «Фермерське господарство» Західний Буг» Сашук І.В. в судовому засіданні просила задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Пояснила, що в березні 2018 р. вона приїжджала до [PERSON] з приводу укладення договору оренди землі. [PERSON] особисто підписала договір оренди землі. [PERSON] надала Державний акт на право приватної власності на землю і вони зареєстрували право оренди землі у Зимнівській сільській раді. Державний реєстратор не мав жодних зауважень та зареєстрував дане речове право. У червні 2018 р. стало відомо, що державним реєстратором скасовано запис про реєстрацію права оренди землі. Державний реєстратор не повідомив підстави прийняття рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі. Представники ПП «Фермерське господарство «Західний Буг», а також [PERSON] , не ініціювали питання про розірвання договору та скасування державної реєстрації право оренди землі. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами виник спір, пов`язаний з правом оренди земельної ділянки. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірної земельної ділянки площею 1,3559 га (кадастровий номер 0720584400:05:001:3373), котра знаходиться на території Оваднівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Дана обставина підтверджується Державним актом на право власності серії ЯМ № 376147, котрий виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 р. №3-1341, а також не оспорюється представником ТзОВ «Прогрес». Відповідно до ч.1 ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що 30.03.2018 р. між [PERSON] та ПП «Фермерське господарство «Західний Буг» укладено договір оренди землі за №13, предметом якого є земельна ділянка площею 1,3559 га (кадастровий номер 0720584400:05:001:3373), котра знаходиться на території Оваднівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права підтверджується, що державним реєстратором виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області Головенком А.С. 02.04.2018 р. здійснено державну реєстрацію права оренди землі. Заперечуючи первісні позовні вимоги та підтримуючи зустрічний позов представник ТзОВ «Прогрес» обгрунтовував доводи тим, що позивач не зареєструвала права власності на землю, а тому не могла реєструвати право оренди землі. Підписаний [PERSON] та ПП ФГ «Західний Буг» договір оренди землі суперечить ст. 4 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Оскільки [PERSON] не була власником земельної ділянки, тож не могла бути орендодавцем земельної ділянки за договором оренди, а тому такий договір є недійсним відповідно до вимог ст. 215 ЦК України. Однак суд не погоджується із такими доводами представника ТзОВ «Прогрес» та вважає їх безпідставними з огляду на таке. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з п.1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 3 вищевказаного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. З аналізу змісту наведених норм вбачається, що дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, котрі виникли до 01.01.2013 р., можуть бути вчиненні і без реєстрації речових прав на майно згідно з вимогами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за умови визнання дійсними речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивач успадкувала спірну земельну ділянку та їй державним нотаріусом 06.11.2011 р. видано свідоцтво про право на спадщину № 3-1341 . На день видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину була чинна норма ст. 1299 ЦК України, яка передбачала, що у випадку наявності у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Із матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до Управління Держкомзему у Володимирі-Волинському районі із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона мала право на спірну земельну земельну та здійснила державну реєстрацію цього права, отримавши 22.10.2012 р. Державний акт на право власності на земельну ділянку, набувши права власності на дане нерухоме майно відповідно до вимог ч.2 ст. 1299 ЦК України, котра була чинна на той час. Таким чином, позивач здійснила реєстрацію права власності на земельну ділянку відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такого права, набувши права власності на цю землю. Оскільки право власності на земельну ділянку виникло у позивача 22.10.2012 р., тобто до 01.01.2013 р. і на момент виникнення у позивача права власності на спірну земельну ділянку реєстрація права власності на це нерухоме майно була проведена відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент їх виникнення, тому речове право позивача - право власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог ч. 3 ст. 3 Закону України Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визнається дійсним. Враховуючи, що право власності на земельну ділянку у позивача виникло до 01.01.2013 р і є дійсним, тому з урахуванням вимог п.4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" для здійснення позивачем дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення речового права на спірну земельну ділянку, в даному випадку права оренди землі, не потребує реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З огляду наведеного, суд приходить до висновку, що позивач вправі була реєструвати право оренди, без реєстрації первинного права - права власності на спірну земельну ділянку в порядку визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Оскільки позивач на день укладення договору оренди землі від 30.03.2018 р. була власником спірної земельної ділянки, тому вправі була вчиняти щодо цієї ділянки дії, які не суперечать закону, розпоряджатись нею, в тому числі укладати договори, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Доводи представника відповідача за первісним позовом про те, що договір оренди землі від 30.03.2018 р. укладений між [PERSON] та ПП ФГ «Західний Буг» є недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України, оскільки його зміст суперечить ст. 4 Закону України «Про оренду землі» є безпідставними, оскільки [PERSON] на день його укладення була власником (орендодавцем) земельної ділянки, а тому вправі була укладати цей договір. Також не має правового значення обставина користування ТзОВ «Прогрес» спірною земельною ділянкою та здійснення оплати за користування нею і не може бути підставою для визнання недійсним договору оренди землі від 30.03.2018 р., оскільки на день укладення цього договору між позивачем та ТзОВ «Прогрес» не було укладено письмового договору оренди, тобто не існувало договірних відносин, а тому позивач вправі була 30.03.2018 р. укладати договір оренди землі із ПП «Фермерське господарство «Західний Буг». Враховуючи, що зміст оспорюваного договору оренди землі від 30.03.2018 р. не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави, суспільства, його моральним засадам, а також судом не встановлено інших підстав недійсності даного правочину, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди землі від 30.03.2018 р. слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи вимогу за зустрічним позовом про визнання незаконною державної реєстрації речового права оренди за договором оренди землі №62 від 30.03.2018 р. суд виходить з наступного. Судом встановлено, що державним реєстратором скасовано рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди №62 від 30.03.2018 р. щодо земельної ділянки площею 1,3559 га., що визнається сторонами. Таким чином, внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування реєстрації, означає, що реєстрація права оренди за ПП ФГ «Буг» скасована з моменту її вчинення, тобто із 02.04.2018 р. Оскільки запис про державну реєстрацію права оренди за ПП ФГ «Західний Буг» скасовано, тому вимога про визнання незаконною державної реєстрації права оренди, котра уже скасована, є безпідставною, і з цих підстав не підлягає до задоволення. Також судом не беруться до уваги доводи представника відповідача Матвіїва В.М. про те, що заявлені вимоги щодо неіснуючого об`єкту нерухомого майна, оскільки представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що при написанні позову було допущену описку у кадастровому номері земельної ділянки 0720584400:05:001:3373 та вказано кадастровий номер 0720584400:001:3373, без зазначення числа 05. Із доданих позивачем письмових документів вбачається, що позивач заявив вимоги щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373. Окрім пояснень представника позивача, із наданих додатків до позову, судом встановлено, що вимоги позивача дійсно стосуються існуючого об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 0720584400:05:001:3373, так як надані договори оренди землі та інші письмові документи на цю земельну ділянку. Вирішуючи вимогу за первісним позовом суд виходить з наступного. Згідно з ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Позов позивач обгрунтовував тим, що у нього не було волевиявлення на укладення із ТзОВ «Прогрес» договору оренди землі від 12.05.2018 р., вона не погоджувала з даним товариством істотних умов договору, не підписувала його, підпис у договорі належить не їй, а тому даний договір вважає недійсним. Такі доводи позивача повністю підтверджені в судовому засіданні висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01.07.2019 р. Зокрема, із даного висновку встановлено, що підписи розташовані в графі «Орендодавець» у договорі оренді землі №13 від 12.05.2018 р., виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів. Суд вважає, що вказаний висновок експерта є належним, достовірним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження того, що позивач 12.05.2018 р. не підписував договір оренди землі із відповідачем, а тому він не виявляв свою волю до вчинення цього правочину та набуття цивільних прав та обов`язків за цим договором. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Оскільки [PERSON] не підписувала договір оренди землі, тобто не виявляла свою волю до вчинення правочину (договору оренди землі) та набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому даний правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку не вчинення правочину, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки, а не з позовом про визнання правочину недійсним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок, а не визнання провичну недійсним. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 р. в справі № 145/2047/16-ц, а тому відповідно до ч.3 ст. 263 ЦПК України суд при виборі і застосуванні норми права до даних спірних правовідносин застосовує висновок викладений у цій постанові Верховного Суду. Оскільки [PERSON] просить визнати недійсним договір оренди, котрий не укладала, що підтверджується зібраними доказами, та беручи до уваги, що не вчинений правочин не може бути визнаний недійсним, тому суд прийшов до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, а тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, підставою виникнення якого зазначено договір оренди землі №13 від 12.05.2018 р., однак [PERSON] 12.05.2018 р. не укладала із ТзОВ «Прогрес» договір оренди землі №13, що доведено в судовому засіданні, тому суд прийшов до висновку, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача необхідно скасувати запис про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди землі №13 від 12.05.2018 р., укладеного щодо земельної ділянки площею 1,3559 (кадастровий номер 0720584400:05:001:3373), котра знаходиться на території Оваднівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, що не суперечить закону та припинить дію, яка порушує право [PERSON] на володіння, користування, розпорядження належною їй земельною ділянкою та відновить становище, яке існувало до порушення її прав та відповідатиме принципу верховенства права, котрий превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст. 2 ЦПК України). При виборі і застосуванні даного способу захисту порушеного права позивача суд враховує висновок, котрий викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 р. (справа N 915/127/18, провадження N 12-184гс18) відповідного до якого суд може задовольнити позов про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача.

Outcome: partial