Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

В липні 2015 року до Роздільнянського районного суду Одеської області з Біляївського районного суду Одеської області надійшла цивільна справа за позовною заявою Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку за останнім місцем реєстрації відповідача [PERSON], а саме: [ADDRESS], за останнім місцем проживання відповідача [PERSON], а саме: [ADDRESS] та за їх заявами було передано до Роздільнянського районного суду Одеської області за підсудністю. Позивач свої вимоги мотивував тим, що відповідно до умов кредитного договору №10к-257 від 29 березня 2007 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], банк надав останньому кредит у розмірі 15 000,00 гривен. У якості забезпечення повернення кредиту був укладений договір поруки з [PERSON]. У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідачі належним чином не виконали, в зв'язку з чим у них перед позивачем, станом на 08.06.2015 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 106 050,25 грн. В зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів всю суму заборгованості за кредитним договором та витрати на сплату судового збору у розмірі 1 060,51грн. Представник позивача Руснак Т.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти позову посилався на: - відсутність повноважень представника позивача на пред'явлення позову, оскільки вказаний банк віднесений до категорії неплатоспроможних та в ньому запроваджено тимчасову адміністрацію; - на безпідставне висунення позовних вимог у збільшеному розмірі (т.я. вони не є тотожними позовними вимогами у судовій справі 2-н-1338/10); - порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту - банк зобов'язаний в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахування відсоткової ставки, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань, зокрема перелік, розмір і базу розрахунків всіх комісії; - оспорювали розмір розрахунку, в тому числі комісійної винагороди, залишків заборгованості як по тілу кредиту так і по відсоткам, пені; - припинення терміну дії поруки у зв'язку зі спливом терміну; - просили суд застосувати строки позовної давності як до основної так і додаткові вимозі (а.с.60-64). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши та вивчивши письмові пояснення сторін, суд, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - «Банк», «Позивач»), та [PERSON], (надалі - «Перший відповідач», «Боржник») 29 березня 2007 року був укладений Кредитний договір № 10к-257 (надалі - «Кредитний договір»), згідно якого Банк надав Боржнику кредит у сумі 15 000,00 (П'ятнадцять тисяч гривень), зі сплатою по процентній ставці відповідно до умов договору у розмірі 0,0001 (нуль цілих одна десятитисячна) процентів річних. Згідно п. 3.2. Кредитного договору, [PERSON] зобов'язався повністю повернути Кредитні ресурси, отримані ним за Кредитним договором до 29.03.2010 року. Відповідно до п. 3.3. [PERSON] зобов'язався щомісячно, в термін з «1» по «10» число кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за Кредитними ресурсами в розмірі 416,67 (Чотириста шістнадцять) гривень. 67 копійок, відповідно до Графіку зниження розмір\ заборгованості (додаток № 1, який є невід'ємною частиною Кредитного договору). Також, відповідно до п. 4.7. Кредитного договору, [PERSON] зобов'язався в строк з «01» по «10» число кожного місяця, сплачувати комісійну винагороду за надання Кредитних ресурсів у розмірі 262, 50 гривень. Крім цього, за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів по Кредитному договору [PERSON], згідно п. 6.1. Кредитного договору зобов'язався сплатити пеню із розрахунку 1% (один відсоток) від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Також відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В порушення умов Кредитного договору на теперішній час заборгованість по кредиту не погашається. У якості забезпечення повернення Кредитних ресурсів 29.03.2007 р. був укладений Договір поруки № 549/07 (надалі «Договір поруки»), за яким [PERSON] (надалі - «Поручитель», «Другий відповідач») зобов'язалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов'язань за вищезазначеним Кредитним договором. Згідно п. 2.1. Договору поруки [PERSON] зобов'язалася відповідати по Кредитному договору як солідарний боржник з [PERSON] Відповідно до п. 2.2. 3.1 Договору поруки у випадку невиконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що й Боржник, у тому числі по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплати комісійної винагороди, сплати неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків. У випадку невиконання Боржником своїх зобов'язань за кредитним договором в зазначені у Договорі строки Поручитель зобов'язується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його кредитором (письмово чи телетрансмісійно) про невиконання боржником прийнятих на себе зобов'язань сплатити заборгованість по кредиту, шляхом її перерахування на рахунок Кредитора будь-яким засобом, виказаним кредитором. Згідно п. 3.5. Договору поруки Кредитор має право звернути стягнення на майно та інші кошти Поручителя, що належить останньому на праві власності або оперативного управління у випадку невиконання Поручителем прийнятих на себе зобов'язань за договором поруки. Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного Кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником. Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного Кодексу України у разі порушення боржником зобов'язань, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальний за поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 1 ст. 554 ЦК України, зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У разі солідарного обов'язку боржників, у відповідності до ч. 1 ст. 543 ЦК України, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, такі від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі, на підставі ч. 2 ст. 543 ЦК України. Враховуючи ту обставину, що позичальник та поручитель порушують вимоги умов Кредитного договору та Договору поруки, а саме не виконують належним чином, в обумовлені строки зобов'язання щодо оплати кредиту і відсотків у сумі, передбаченій Кредитним договором, Позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У зв'язку з невиконання умов кредитного договору, Банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення суми боргу за кредитним договором з [PERSON], [PERSON]. 28.03.2010 року Приморським районним судом м. Одеси заяву Банку було задоволено. Але, 20.04.2015 року Приморським районним судом м. Одеси судовий наказ від 28.03.2010 року був скасований, та Банку було роз'яснено право на звернення з тією самою вимогою до суду в порядку позовного провадження. На даний момент заборгованість по Кредитному договору не погашається та станом на 08.06.2015 р. складає 106 050,25 гривень (Сто шість тисяч п'ятдесят, 25 копійок) гривень, з яких: 6 233,50 (Шість тисяч двісті тридцять три, 50) гривні - прострочена заборгованість по основному боргу кредиту; 17 925,00 (Сімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять п'ять) гривень - прострочена заборгованість по щомісячній комісії; - 81 891,75 (Вісімдесят одна тисяча вісімсот дев'ятсот одна, 75) гривня - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та комісії. Дана заборгованість Відповідача підтверджується розрахунком заборгованості від 08.06.2015 р., яка до позову додається. Банк зазначає, що на даний момент відповідачі до Банку не з'являються, не вирішують питання щодо погашення заборгованості по кредиту від чого позивач потерпає збитки, що призводить до погіршення фінансового стану Банку. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] та обрала прізвище «[PERSON]» (а.с. 67). Враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON] та поручитель [PERSON] порушують вимоги умов Кредитного договору, а саме не виконують належним чином, в обумовлені строки зобов'язання щодо оплати кредиту і відсотків у сумі, передбаченій Кредитним договором, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. В частині заперечень щодо відсутності повноважень банку суд вважає наступне. Згідно з частинами 1, 3 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Частинами 2, 3 статті 244 ЦК встановлено, що представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (стаття 246 ЦК). Частиною 1 статті 26 ЦПК передбачено, що до складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Згідно з частинами 1, 3 статті 38 ЦПК сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або або його представником (частина 1, 2 статті 119 ЦПК). Відповідно до частини 8 статті 119 ЦПК до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача. Отже, у представника за довіреністю від імені юридичної особи, підписаною особою, уповноваженою на це законом або установчими документами, виникає право на представництво інтересів саме юридичної особи від імені якої видано довіреність. Судом також установлено, що до суду з позовною заявою представник позивача Романов В.В. звернувся 07.07.2015р., додавши довіреності (а.с, 1-2, 22-27). 17.09.2015 року правлінням Національного банку України ухвалено постанову № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с. 85). Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» № 12 від 18.09.2015 року були припинені повноваження всіх працівників АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відкликані усі довіреності (а.с. 82-83). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора Банку Чернявської О.С., якою було розпочато процес ліквідації, та представникам Банку були делеговані усі права на представництво інтересів Банку, його структурних підрозділів в тому числі філій та інше, а також на здійснення представництва Банку в суді (а.с. 84). За змістом частини 1 статті 35 Закону тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації. Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 2 Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. Уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду (частина 1 статті 47 Закону). Відповідно до частини 2 статті 37 Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема: - вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; - укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; - заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; - залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством. Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду та має право: призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обов'язки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю; здійснювати інші повноваження, встановлені цим Законом, та делеговані їй Фондом (частина 3 статті 37 Закону). На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (пункт 1 частини 4 статті 37 Закону). Відповідно до частини 1 статті 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює повноваження, що визначені частиною 2 статті 37 цього Закону. Наведене дає підстави дійти суду до висновку, що уповноважена особа Фонду з дня початку процедури ліквідації банку набуває повноважень органів управління та контролю неплатоспроможного банку, тобто крім повноважень, визначених Законом, уповноважена особа Фонду здійснює повноваження керівництва банку, а відтак наділена правом видачі та підписання довіреностей від імені банку, як юридичної особи на представництво його (банку) інтересів. Тому суд вважає такими, що не грунтуються на вимогах закону заперечення представника відповідачів щодо відсутності повноважень представника позивача на пред'явлення позову та підписання довіреностей, т.я. представники позивача діяли в межах вимог закону та на підставі діючих довіреностей, правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й уповноважена особа Фонду виступає в указаному спорі від імені сторони такого правочину, не здійснюючи при цьому владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1521цс15 та від 08 червня 2016 року у справі № 3-399гс16., які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Щодо заперечень відповідачів в частині порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту - банк зобов'язаний в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахування відсоткової ставки, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань, зокрема перелік, розмір і базу розрахунків всіх комісії та безпідставне висунення позовних вимог у збільшеному розмірі (т.я. вони не є тотожними позовними вимогами у судовій справі 2-н-1338/10, суд вважає наступне. Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Оскільки судом встановлено, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач отримав документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку № 1 до договору споживчого кредиту "Графік зниження розміру заборгованості", які підписані сторонами, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Окрім того, Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України "Про захист прав споживачів" не застосовуються. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.112015 року у справі № 6-511цс15., яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Отже, суд вважає про відсутність правових підстав для застосування в даній справі положень статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Не оспорюючи всіх складових договору кредиту (сукупної вартості кредиту, процентної ставки тощо), відповідачами оспорюється перелік, розмір і база всіх розрахунків всіх комісії (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, вважають їх незаконними на підставі п.3.1 Правил; з пресічним кінцевим терміном сплати, а саме - 29.03.2010р. Суд не може погодитися із зазначеними запереченнями, оскільки вони не грунтується на вимогах закону з огляду на наступне. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Стосовно визначення переліку послуг, що встановлюються банками як супутні до операції споживчого кредитування і які споживач повинен сплатити у вигляді комісій на користь банку згідно з умовами кредитного договору у зв'язку з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. При визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватися положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (відповідно до яких об'єктом зобов'язання є дії однієї сторони на користь другої), а також вимогами частини 17 статті 1 Закону, частини 5 статті 1 розділу I та статті 4 розділу II Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". У зобов'язанні мають бути чітко визначені його суб'єкти та конкретизований його об'єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов'язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов'язальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо. Таким чином, судом робиться висновок, що комісії (тарифи) банку не відносяться до супутніх послуг банку, а є невід`ємлемою частиною кредитного договору. Тому суд вважає, що вказані посилання є безпідставними, оскільки нарахування, сплата процентів та комісійної винагороди передбачено кредитним договором (п.4), в матеріалах справи містяться додаток до кредитного договору N 1 "Графік зниження розміру заборгованості" та додаток N 2 "Розрахунок загальної суми заборгованості зі всіма складовими", в яких зазначена повна інформація стосовно всіх складових заборгованості по кредиту в тому числі і комісії, а пунктом п. 4.7 Кредитного договору передбачено, що позичальник повинен сплатити комісійну винагороду за весь період до моменту повного виконання зобов`язання по поверненню отриманих Кредитних ресурсів, без будь-якого пресічного кінцевого терміну сплати, тому суд в цій частині заперечення також не приймає. Окрім того, з приводу заперечень відповідачів в частині безпідставного висунення позовних вимог у збільшеному розмірі (т.я. вони не є тотожними позовними вимогами у судовій справі 2-н-1338/10, судом вказується наступне. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки між сторонами по справі існували кредитні зобов`язання, на думку позивача його права не визнавалися відповідачами, тому позивач мав право діяти в правовому полі та звертатися до суду з будь-якими вимогами. Щодо заперечень відповідачів в частині застосування строків позовної давності як до основної так і додаткових вимог з урахуванням наявного судового наказу, виданого Приморським районним судом м. Одеси 26.05.2010 року та в подальшому скасованим, суд вважає наступне. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України. Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. За положеннями ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Статтею 260 ЦК України передбачається, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Такий правовий аналіз зазначених норм та обставин відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13. Вказане судове рішення згідно із положеннями ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням. В матеріалах справи відсутні дані про те, що між сторонами існує домовленість про збільшення позовної давності. За наведених обставин при вирішенні даної справи суд виходить із загального строку позовної давності у три роки, передбаченого ст. 257 ЦК України. Як встановлено судом, кредитний договір укладено сторонами 29.03.2007 року із зазначенням кінцевого терміну повернення кредиту - 29.03.2010 року; останній сплачений ануїтетний платіж відбувся 05.12.2008 року (а.с. 12); Приморським районним судом 28.05.2010 року був виданий судовий наказ про стягнення, який до виконання не звертався; вказаний судовий наказ було скасовано ухвалою Приморського районного суду 20.04.2015 року (а.с. 4), а банк звернувся до суду згідно штампу на конверті зі вказаним позовом лише 07.07.2015 року (а.с. 28). Представником відповідачів подана заява про застосування строків позовної давності(а.с.107-108), але суд вважає, що в даному випадку строки позовної давності застосовуватись не можуть з огляду на той факт, що відповідачі сплачували складові кредиту та у відповідності до розрахунку заборгованості(а.с.13) останній платіж був здійснений 11.04.2013 року в сумі 300 грн., а Банк з позовом до суду звернувся 07.07.2015 року, тобто в межах строків. Окрім того, позивач також заперечуючи проти застосування строків позовної давності, вважав, що останній не сплив, вказував на те, що оскільки судовий наказ від 28.05.2010 року був скасований ухвалою суду від 20.04.2015 року та позивачу роз'яснено право на звернення до суду в порядку позовного провадження, тому позивач не пропустив строк звернення до суду, т.я. останній повинен рахуватися саме з дати винесення ухвали суду оскільки строк був перерваний 26.05.2010 року та почався заново після скасування судового наказу (а.с.79-81та 95-96). З вказаним висновком суд не погоджується з огляду на наступне. Так, частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. За своєю сутністю судовий наказ є актом реалізації судової влади, яким вирішується цивільна справа по суті заявлених вимог. Результат вирішення цивільної справи по суті у позовному провадженні закріплюються у рішенні суду. За результатами вирішення справи у наказному провадженні видається судовий наказ. В ст.599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведенням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором відповідачі порушили зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів цивільної справи не вбачається, що відповідачами були надані належні допустимі докази, які б свідчили на їх користь. Приймаючи до уваги викладене та на підставі досліджених доказів, враховуючи невиконання умов договору без поважних на те причин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське Регіональне Управління» Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає солідарному стягненню заборгованість по кредитному договору №10к-257 від 29.03.2007 року в розмірі 106050,25 гривень(сто шість тисяч п'ятдесят, 25 копійок). На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає солідарному стягненню на користь Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське Регіональне Управління» Публічного Акціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1060,51 грн.

Outcome: approved