Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, відповідача та третьої особи До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 грудня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романченко Юлія Володимирівна про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 10 лютого 1968 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Відповідач є їхнім сином. Перебуваючи у шлюбних відносинах 30 серпня 1998 року по договору міни нерухомого майна, який зареєстровано на Товарній біржі «Катеринославська» за реєстраційним № 9007/0435-Н придбала квартиру [ADDRESS] . 17 серпня 1998 році за реєстровим № 84-166 в реєстровій книзі № 350п подружжя зареєстрували придбану квартиру в КП «ДМБТІ» ДОР, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 17 серпня 1998 року як в Договорі так і в реєстраційних документах незазначена спільна сумісна власність подружжя. [INFO] [PERSON] помер, в зв`язку з чим позивач 18 серпня 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романченко Ю.В., щодо прийняття спадщини, де була відкрита спадкова справа № 58/2016.відповідач своєю заявою від 18 серпня 2016 року відмовився від прийняття спадщини. 14 грудня 2016 року вона звернулася до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] після смерті свого чоловіка [PERSON] , однак постановою від 12 грудня 2016 року їй було відмовлено в видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що нею не визнавався належним правовстановлюючим документ договір міни від 30 липня 1998 року, зареєстрований Товарною біржою «Катеринославська» 30 липня 1998 року, оскільки не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог ст. 227 ЦК України. В зв`язку зі смертю [PERSON] позивач не може реалізувати своє право на прийняття спадщини за законом, тому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 2-4) Приватним нотаріусом Романченко Ю.В. надано відзив на позов в якому остання зазначила, що постанова про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом була винесена з підстав ненадання належного правовстановлюючого документа на спірну квартиру, а саме договір міни нерухомого майна зареєстрованого на Товарній біржі «Катеринославська» 30 липня 1998 року не було нотаріально посвідчено, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити (а.с.119-120). 14 лютого 2020 року представник позивача надав відповідь на відзив в якому заначив, що ст. 227 ЦК УРСР яка діяла на момент вчинення договору міни передбачала нотаріальне посвідчення жилого будинку, а не квартири. Окрім того зазначив, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі (а.с. 123-124). 17 травня 2021 року на адресу суду відповідачем надано заяву про визнання позовних вимог (а.с 144). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 грудня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.30). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.31). До суду 03 січня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.32). Ухвалою судді від 13 січня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романченко Юлія Володимирівна про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом та витребувано спадкову справу (а.с. 33-34). 28 січня 2020 на адресу суду надійшла спадкова справа (а.с. 41-111). Ухвалою суду від 04 лютого 2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/195/19 за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романченко Юлії Володимирівні про визначення часток у праві спільної сумісної власності на майно, визнання неправомірними дії, постанови, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення витрат (а.с. 116-117). 11 березня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі (а.с. 131). Відповідач 21 квітня та 17 травня 2021 року надавав заяви про розгляд справи за його відсутності (а.с. 133, 144 ) 22 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.140-141). Представник позивача 17 травня 21021 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, просив слухати справу без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. 145). Приватний нотаріус в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановленні судом 10 лютого 1968 року [PERSON] одружилась з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 10 лютого 1968 року (а.с. 7). Подружжя придбало по Договору міни нерухомого майна від 30 липня 1998 року квартиру [ADDRESS] , зареєстрованого на Товарній біржі «Катеринославська» 30 липня 1998 року за реєстраційним № 9 007/0435-Н. (а.с. 8). 17 серпня 1998 року за реєстровим № 84-166 в реєстровій книзі № 350п вони зареєстрували вищевказану нерухомість в КП «ДМБТІ» ДОР (частки подружжя в праві власності на нерухоме майно не визначені), що підтверджується реєстраційним посвідченням від 17 серпня 1998 року (а.с. 9-10). Як в договорі так і в реєстраційних документах не зазначена спільна сумісна власність на вказану квартиру цього подружжя. [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04 березня 2016 року (а.с.14). Відповідно до витягу № 44814823 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію в Спадковому реєстрі 18 серпня 2016 року приватним нотаріусом Романченко Ю.В. заведена спадкова справа № 58/2016, згідно якої позивач є спадкоємцем [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 17). Позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 1199, спадкова справа № 58/2016 (номер у нотаріуса) на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належало померлому [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в реєстрі № 1201, спадкова справа № 58/2016 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6 4680 га, розташованої на території Кам`янської сільської ради, яка належала померлому [PERSON] (а.с. 77,80) 18 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з заявою про відмову від спадщини (а.с. 46). 14 грудня 2016 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відповідача позивачу відмовлено в видачі свідоцтва на право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] на 1/2 частину кв. [ADDRESS] на тій підставі, що Договір міни не був нотаріально посвідчений. (а.с.19-20). Постановою Дніпровського Апеляційного суду від 10 березня 2021 року також встановлено вищевказані обставини (а.с.135-137) Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі\~статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною\~сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей\~22,\~25,\~27-1 КпШС\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч. 1ст. 355\~Цивільного кодексу України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до\~ст. 368 Цивільного кодексу України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої та другої\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 10 лютого 1968 року, спірна квартира придбана 30 серпня 1998 року, отже дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно із ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) 17 серпня 1998 року Договір був зареєстрований у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації та відомості про нових власників були внесені в реєстрову книгу за реєстраційним номером N 84-166 в реєстрову книгу № 350п та технічний паспорт на квартиру. За змістом ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за подружжям права власності на спірну квартиру на підставі Договору міни, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на серпень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Відповідно до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею, були підставою для їх державної реєстрації. Оскільки подружжя повністю виконали умови Договору, Договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований у Дніпропетровському БТІ, у передбаченому законом порядку, та угода обміну з підстав недотримання нотаріальної форми судом недійсною не визнавалася подружжя на підставі ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набули право власності на спірну квартиру і правомірно володіли нею. Згідност.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першоїстатті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідност.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України. У частинах першій та другій статті 1223\~ЦК України зазначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її Частиною першою ст. 1269 ЦК України, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 3 ст.\~1296\~ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦПК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно дост.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні визначеноЗаконом України "Про нотаріат", глава 7 розділу ІІІ якого, передбачає видачу свідоцтва про право на спадщину. Так, згідно ч. 1ст. 67 Закону України "Про нотаріат", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (ч. 1ст. 68 Закону України "Про нотаріат"). Згідно зіст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач у встановленому законом порядку звернулася до приватного нотаріуса для оформлення спадщини на нерухоме майно, та їй необхідно було надати в нотаріальну контору правовстановлюючі документи на право власності на нерухоме майно, однак нотаріус відмовив у зв`язку з невизнання договору міни належним правовстановлюючим документом. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не може бути перешкодою у набутті позивачами права на спадкове майно. Не може суд прийняти до уваги позицію третьої особи стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину кв. [ADDRESS] , після смерті [PERSON] померлого [INFO] . Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29) На підставі викладеного та

Outcome: approved