Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування нежитлової будівлі, магазину "[INFO]" від 07 вересня 2015 року, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В., недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, 20 грудня 2012 року між нею, та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала, а [PERSON] прийняла кошти в розмірі 30300 доларів США, що еквівалентно 242 187 грн. 90 коп. Зобов`язання повинні були виконуватись згідно погодженого сторонами графіку та останній платіж позичальник мав сплатити 20 жовтня 2015 року. Проте, в обумовлений сторонами договору позики строк, [PERSON] кошти не повернула, тому позивач у січні 2017 року вимушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 359 026 грн. та 6 890 грн. судового збору. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 765 235 грн.03 коп., це ж рішення в частині судових витрат залишено без змін та стягнуто з відповідача на користь позивача 6 421 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги. [PERSON] у добровільному порядку вказане рішення суду не виконано, у зв`язку з чим рішення суду пред`явлене до примусового виконання та 11 грудня 2017 року відкрите виконавче провадження. З 09 січня 2018 року виконавцем вчинялися дії щодо примусового виконання рішення суду. [PERSON] з 1983 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] за яким зареєстрована нежитлова будівля, магазин " [INFO] ", що розташований за адресою: [ADDRESS] . У подальшому стало відомо, що 07 вересня 2015 року [PERSON] подарував приміщення вказаного магазину своєму сину [PERSON] . При цьому, земельна ділянка, на якій розташований магазин, перебуває в оренді, та орендарем є [PERSON] , що вказує та те, що магазин фактично не вибув із володіння останнього. З огляду на викладене, позивач уважає даний правочин фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.11.2018 року відкрито провадження та справу призначено до підготовчого засідання. Цією датою ухвалою суду витребувано докази по справі. Розпорядженням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 червня 2019 року №09 дану справу передано до розгляду до Арбузинського районного суду Миколаївської області. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05.07.2019 року справу прийнято до провадження судді Кірімової О.М. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю його подання та зазначили, що в забезпечення боргу, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , де сума іпотечного майна та сума боргу є однаковими, що вказує на те, що [PERSON] не ухиляється від виконання боргового зобов`язання. Крім цього, як слідує із змісту договору іпотеки, у разі непогашення боргу, у власність позивача переходить вказана квартира. Також, постановою Верховного Суду України сума боргу була зменшена на 103150 грн. 39 коп. Крім того, на час укладення оскаржуваного договору дарування, жодних спорів та претензій з боку позивача не було. Спірний договір є чинним, оскільки [PERSON] використовує нежитлову будівлю магазин "[INFO]" за цільовим призначенням та отримує прибуток. Земельна ділянка, на якій розташований магазин, є власністю громади, передана в оренду [PERSON] та за користування якої сплачується орендна плата. Договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від [PERSON] до [PERSON] Відповідачі просили застосувати до заявлених вимог строк позовної давності, вважаючи, що позивачу ще у жовтні 2015 року було відомо про наявність оскаржуваного договору дарування. Позивач до суду подала заперечення на відзив, в якому зазначила, що відповідачі були обізнані про боргові зобов`язання [PERSON] та про кінцевий термін повернення нею грошових коштів. Тому за місць до кінцевої дати виконання зобов`язання, уклали оспорюваний договір дарування, усвідомлюючи про звернення позивача до суду про примусове виконання боргового зобов`язання. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29.08.2019 року справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги позивача та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. На підставі поданої ним заяви, змінив підставу позову, де замість виконавчого провадження від 11.12.2017 року № 55361155 з виконання виконавчого листа, виданого Южноукраїнським міським судом 11 вересня 2017 року, послався на виконавче провадження від 04 лютого 2019 року № 58278982 з виконання виконавчого листа, виданого Южноукраїнським міським судом 27 грудня 2018 року. Додатково суду пояснив, що позивач дізналася про порушення свого права у жовтні 2018 року. [PERSON] не були виконані боргові зобов`язання за договором позики, що вказує на те, що остання не мала наміру виплачувати борг, а тому знаючи, що може бути звернуто стягнення на 1/2 частини всього спільного майна подружжя, за декілька днів до закінчення строку виконання боргового зобов`язання, її чоловік [PERSON] подарував їх сину [PERSON] нерухоме майно. Вважає укладений між відповідачами договір дарування фіктивним, оскільки такий укладався з метою не виконання договору позики, а тому відповідачі мали передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а отже оспорюваний правочин є фіктивним. Також додав, що квартира [ADDRESS] , що належала [PERSON] , 11 липня 2019 року передана позивачу в рахунок виниклої заборгованості. В подальшому представник позивача надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовну заяву підтримав та просив про її задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. На адресу суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, просили суд відмовити в задоволенні позову та застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. Вислухавши представника позивача, на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного. Відповідно до частини 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 1983 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с. 9). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 76-77) [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору позики грошей від 20 грудня 2012 року [PERSON] , як позикодавець, передала у власність [PERSON] , як позичальнику грошові кошти 30300 доларів США, що еквівалентно 242187 грн. 90 коп. з кінцевим терміном повного повернення позики до 20 жовтня 2015 року (а.с. 7-8). 07 вересня 2015 року [PERSON] уклав договір дарування зі своїм сином [PERSON] , за яким подарував йому нежитлову будівлю, магазин "[INFO]", що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. (а.с. 68-70). Як видно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 07 вересня 2015 року на ім`я [PERSON] зареєстровано право приватної власності на будівлю, магазин "[INFO]", що розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 291.9 кв.м. Та на ім`я орендаря [PERSON] 06 серпня 2015 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки під магазином "[INFO]" (а.с. 12-13). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 359026 грн. та 6890 грн. сплаченого судового збору. Як видно із тексту рішення, позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики 03 січня 2017 року (а.с. 10-11). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 765235 грн. 03 коп. це ж рішення в частині судових витрат залишено без змін та стягнуто з відповідача на користь позивача 6421 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с. 17-19). Приватним виконавцем м. Миколаєва Баришніковим А.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 11 грудня 2017 року № 55361155 на підставі рішення суду (а.с. 20). Постановою приватного виконавця від 18 грудня 2018 року закінчено виконавче провадження № 55361155 на підставі вимоги Южноукраїнського міського суду про повернення виконавчого листа у зв`язку з постановою Верховного Суду України від 24.10.2018 року (а.с. 97-99). Постановою приватного виконавця м. Миколаєва Баришніковим А.Д. від 04 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження № 58278982 на підставі виконавчого листа Южноукраїнського міського суду про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 765235 грн. 03 коп. та судового збору (а.с. 100-101). При цьому сторонами не заперечувалось, що постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року сума боргу зменшена на 103150 грн. 39 коп., що становили інфляційні витрати, тоді як у виконавчому листі сума боргу зазначена без врахування постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, однак таке сторонами не оскаржувалося. Відповідно до копії свідоцтва виданого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області від 11 липня 2019 року (а.с. 197) [PERSON] на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу передана двокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] вартістю 300076 грн., яка належала на прав власності іпотекодавцю [PERSON] (а.с. 122-123). Дана обставина сторонами не заперечувалася. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що укладаючи договір дарування нежитлової будівлі, магазину "[INFO]", [PERSON] своїм підписом підтвердив, що дарувальник передав, а він прийняв дарунок, вчинивши відповідні дії, що зазначені в пункті 9 договору дарування. Оскільки відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно у обдарованого виникає з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, таке майно [PERSON] для досягнення правового результату було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну нерухомість за [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Те, що у [PERSON] перебуває в оренді земельна ділянка, на якій розташований магазин "[INFO]" власником якого є [PERSON] після відчуження спірним нерухомим майном, яке після державної реєстрації договору дарування указаної вище нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та як видно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом за однією адресою, є родиною, не засвідчує того факту, що цей правочин (договір дарування нежитлової будівлі) є фіктивним, дана обставина не суперечить вимогам закону і не свідчить про невиконання правочину відповідачами. Те, що договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, а саме батько та син, то чинним законодавством не заборонено укладення договору дарування нерухомого майна між вказаною категорією осіб. Судом також не встановлено, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вчиняючи правочин, сторони мали іншу мету ніж укладання договору дарування. Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від виконання рішення суду не заслуговують на увагу, оскільки вчинений оспорюваний правочин значно раніше, ніж позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, а рішення суду за таким позовом постановлене значно пізніше. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від [PERSON] до [PERSON] . За такого, суд приходить до висновку про те, що відсутні належні та допустимі докази відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України того, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, а тому вважає необхідним відмовити у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог про недійсність договору дарування нежитлової будівлі. Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа № 639/10106/15-ц провадження № 61-9344св18) Відповідачами у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності як підставу для відмови у позові, посилаючись на те, що позивачу у жовтні 2015 року було відомо про порушення її прав щодо невиконання боргового зобов`язання, тому встановлений законом трирічний строк сплив. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що [PERSON] про порушення свого права дізналася у жовтні 2018 року, а тому саме з цієї дати слід рахувати початок перебігу позовної давності для звернення до суду з даним позовом, який позивач, звернувшись до суду у листопаді 2018 року, не пропустила. Іншого в судовому засіданні не добуто. Крім того, як роз`яснено у абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже відмова у позові через порушення позовної давності можлива лише у разі встановленої судом доведеності позовних вимог. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, зважаючи на недоведеність позовних вимог у суду відсутні підстави для застосування позовної давності. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні вимог відмовлено, сплачений [PERSON] судовий збір не підлягає стягненню із відповідачів.

Outcome: dismissed