Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

13 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати арешт нерухомого майна від 10.10.2013 року, номер запису про обтяження 16841331; скасувати арешт нерухомого майна від 17.02.2014 року, номер запису про обтяження 4687919. Свої вимоги мотивував тим, що ТОВ «ОТП Факторинг України», як Іпотекодержатель Предмета іпотеки, має вищий пріоритет, тобто першочергове право на реалізацію Предмета іпотеки в разі порушення основного зобов'язання, відповідно до умов Договору іпотеки на стягувача провести реалізацію чи провести право власності на даний предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним зобов'язанням [PERSON] Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надійшло до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники відповідачів Першого Приморського відділу ДВС міста Одеси, Другого Малиновського відділу ДВС міста Одеси та третя особа [PERSON] і у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 04 квітня 2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», у відповідності до ст..1 нової редакції статуту AТ «ОТП Банк», був укладений Кредитний договір № ML-501/080/2008 відповідно до якого Позичальнику були надані кредитні кошти в розмірі 132 801, 85 доларів США. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором між Банком та Позичальником того ж дня був укладений Договір іпотеки № PML-501/080/2008, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Діордієвою І.В., згідно зазначеного договору Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: - квартиру, загальною площею 74,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на підставі власності [PERSON]. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. 04 квітня 2008 року приватним нотаріусом Діордієвою І.В. Одеського міського нотаріального округу на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" та у зв'язку з посвідченням Договору іпотеки була накладена заборона відчуження Предмету іпотеки, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 07.07.2010 року між Банком та TOB «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за Іпотечним договором. Оскільки зобов'язання за договорами виконувались [PERSON] неналежним чином за захистом своїх прав кредитора Позивач звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором. На підставі чого 10.02.2014 року було винесено рішення суду по справі щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором № ML-501/080/2008 та виданий виконавчий лист № 521/2511/13-ц щодо стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь TOB «ОТП Факторинг України» боргу у розмірі - 6111 627,56 грн., та судового збору - 3 441,00 грн. Як зазначає позивач, на теперішній час стало відомо про наявність арешту на вищевказане нерухоме майно, що зашкоджує в реалізації права позивача. Дійсно, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 96844120 від 11.09.2017 року вбачається, що на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка є іпотечним майном TOB «ОТІ Факторинг Україна» накладено два арешти виконавчих служб, а саме: 10.10.2013 року Постановою Першого Приморського ВДВС м. Одеси накладено арешт на все майно [PERSON], номер запису про обтяження 16841331, а також 17.02.2014 року накладено арешт постановою Другого Малиновського ВДВС м. Одеси на все майно [PERSON], номер запису про обтяження 4687919. Так іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом - ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» Частиною 5 та 6 ст. З Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і е дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору . У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки інотекодержатель мас право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоїн яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до приписів ч. 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації Наклавши арешт на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, були порушені права Позивача, які він набув відповідно до наведеного Договору про відступлення прав вимоги, оскільки Позивач, який є Іпотекодержателем за Іпотечним договором має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки. Це право передбачене ч. 1 ст. 33, ст. 36 Закону України «Про іпотеку», так у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, Іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на Предмет іпотеки може бути здійснене на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі. Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з - під арешту. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку, встановлених законом. Відповідно до ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що відповідачі до судового засідання не з`явились, витреуваних документів не надали, жодних пояснень чи заперечень щодо поданого позову не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved