Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У лютому 2021 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.05.2020 до Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості звернулася гр. [PERSON] з заявою про надання статусу безробітного, шляхом подання через скриньку поштової кореспонденції заяви, в якій зазначила інформацію про те, що вона через відсутність роботи немає заробітку, інших передбачених законодавством доходів, не забезпечує себе роботою самостійно. Також, відповідач в заяві зазначила, що ознайомлена з правами та обов`язками безробітного та несе відповідальність за достовірність поданих даних та відомостей, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення на випадок безробіття. Наказом від 27.05.2020 № НТ200527 відповідно до ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» [PERSON] надано статус безробітного з 27.05.2020 та з цього ж дня призначено допомогу по безробіттю, яку відповідач отримувала до 15.11.2020. В персональній справі відповідачки наявне посвідчення № [NUMBER] від 17.07.2019 матері військовослужбовця, який загинув чи пропав безвісти під час проходження військової служби. Пенсійне посвідчення (копія) чи інший документ виданий Пенсійним фондом України нею не надавалося. При здійсненні обміну інформацією з Пенсійним Фондом України, позивачем виявлено порушення умов перебування відповідача на обліку як безробітної в період отримання допомоги по безробіттю, а саме перебування на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України м. Києва та отримання пенсії. Про що позивачем 17.11.2020 складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 2664 з копією довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 13.11.2020 № 6846/930050882532. Вищевказане призвело до безпідставного нарахування та виплати [PERSON] допомоги по безробіттю за період з 27.05.2020 до 17.11.2020 на загальну суму 49310,13 грн. Відповідачу надіслано лист-повідомлення від 24.11.2020 №278.1-5462/20 про необхідність повернути в добровільному порядку нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття, та кошти в добровільному порядку повернуто не було. З цих підстав Київський міський центр зайнятості просить суд стягнути з [PERSON] безпідставно виплачені грошові кошти у сумі 49310,13 грн. 26.05.2021 відповідач подала відзив на позовну заяву в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що вона є матір`ю, яка втратила єдиного сина внаслідок поранення під час безпосередньої його участі в антитерористичній операції, і тому отримала дострокову пенсію за віком на пільгових умовах. Цю пенсію відповідачка отримує з незалежних від неї обставин, та є щомісячною компенсацією держави за втрату єдиного сина та годувальника. Одночасно у відзиві вона зазначає, що документи надала 27.05.2021 до Київського міського центру зайнятості через скриньку в повному обсязі, разом із копією повторного посвідчення матері військовослужбовця, який загинув (помер під час проходження військової служби від 17.07.2019 серія [NUMBER] , що видане Оболонським РВК) та пенсійного посвідчення від 04.04.2017 № [NUMBER] серія [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України. До того ж в той же день відповідачці зателефонував представник позивача та підтвердив особисте отримання наданих документів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши вступне слово представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Ст. 9 Закону України "Про зайнятість населення" (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: 1) участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; 2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; 3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; 4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці. Згідно зі ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 27.05.2020 [PERSON] звернулася до Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості, з заявою про надання їй статусу безробітної. У цій заяві відповідачка зазначила, що вона відноситься до категорії незайнятих осіб (а. с. 8). За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону. На підставі поданої [PERSON] заяви від 27.05.2020 її зареєстровано як безробітну, та призначено виплату матеріальної допомоги по безробіттю, починаючи з 27.05.2020. Виплата цієї допомоги здійснювалась відповідачеві до 17.11.2020. Загальна сума допомоги - 49310,13 грн (а. с. 12). Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників. Згідно з п. п. 2, 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття. На виконання приписів Закону України "Про зайнятість населення" та Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62, Київським міським центром зайнятості проведено розслідування страхових випадків з метою виявлення обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, за результатами якого складено акт від 17.11.2020 № 2664, яким установлено, що [PERSON] з 01.03.2017 перебуває на обліку в Головному управління пенсійного фонду та отримує пенсію за віком (а. с. 14-15). За положеннями ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Безробітною є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно. Згідно з п. п. 8, 9 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг). За положеннями ч. 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Судом з`ясовано, що 27.05.2021 [PERSON] надала до Київського міського центру зайнятості заяву про надання статусу безробітного разом із копією повторного посвідчення матері військовослужбовця, який загинув (помер під час проходження військової служби від 17.07.2019 серія [NUMBER] , що видане Оболонським РВК) і міститься в матеріалах персональної справи (а.с.13). Як було зазначено відповідачем та не визнано представником позивача, на момент звернення [PERSON] з заявою про призначення допомоги по безробіттю, у зв`язку з карантинними обмеженнями, особистий прийом громадян співробітниками Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості не здійснювався. Документи були подані відповідачем до скриньки, яка облаштована в приміщенні Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості. Відповідач зазначає, що нею одночасно з заявою було подано документи, які підтверджують факт отримання нею пенсії, проти чого заперечує представник позивача. З урахуванням особливостей подання документів (через скриньку, за відсутності повного переліку поданих документів, відсутність графи для цього у бланці заяви), суд позбавлений перевірити доводи обох сторін. Разом з тим, суд приходить до висновку про те, що прийняття документів через скриньку унеможливило надання відповідачу органом державної влади вичерпної консультації з питань призначення допомоги по безробіттю. Наявність в поданих відповідачем документах копії посвідчення матері військовослужбовця, який загинув, мало б бути підставою для з`ясування позивачем питання про отримання нею пенсії зі зниженням пенсійного віку з цих підстав, встановлення наявності чи відсутності підстав для призначення допомоги по безробіттю. Позивачем призначено допомогу по безробіттю без ретельної перевірки даних щодо особи відповідача. Доказів того, що виплата державної допомоги відбулась внаслідок зловживань з боку відповідача позивачем не надано. Згідно з п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений висновок міститься і в постанові Верховного Суду України, прийнятої у справі №6-91цс14 від 02 липня 2014 року. Крім того, у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04, остаточне рішення від 20.01.2012 року) Європейський суд з прав людини у пункті 71 рішення вказав: «… потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Тобто, механізм повернення суми державної допомоги передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо виплата державної допомоги відбулась внаслідок зловживань з боку громадянина. Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Київським міським центром зайнятості не наведено належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що матеріальна допомога по безробіттю у сумі 49310,13 грн. була призначена та виплачена [PERSON] внаслідок її недобросовісних дій. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Київського міського центру зайнятості задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed