Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

У лютому 2014 року ПАТ „Страхова компанія „ІНГОССТРАХ" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення у порядку регресу 34 102,08 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 19.08.2012 року на автодорозі Київ - Чернігів в с. Лемеші Козелецького району Чернігівської області з вини водія [PERSON], який керував автомобілем „Тата" д.н.з. [NUMBER], відбулася дорожньо - транспортна пригода, під час якої було спричинено механічні пошкодження застрахованому транспортному засобу „Шкода Фабіа", д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON] Розмір шкоди склав 34 414 грн. 23 коп., а тому позивачем страхувальнику було виплачено за мінусом франшизи 33 672 грн. 08 коп. на відшкодування шкоди, які позивач і просив стягнути з відповідача в порядку регресу, та 430 грн. витрат, пов'язаних з проведенням оцінки розміру заподіяної шкоди внаслідок пошкодження застрахованого транспортного засобу. В обґрунтування правових підстав для задоволення заявлених вимог позивач посилався на ст. 27 Закону України „Про страхування" та статті 993, 1166, 1187, 1188 ЦК України. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 червня 2014 року задоволено позовні вимоги ПАТ „Страхова компанія „ІНГОССТРАХ" та стягнуто з [PERSON] в порядку регресу 34 102 грн. 08 коп. виплаченого страхового відшкодування, а також 341 грн. 02 коп. в повернення судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки судом не враховано, що страхове відшкодування було отримано [PERSON], який писав заяву про виплату страхового відшкодування, хоча він не є ані страховиком, ані вигодонабувачем, і який жодних претензій до відповідача не висловлював. Крім того, останній не був належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи. За доводами апелянта, суд не дав належної оцінки Звіту щодо оцінки шкоди, який не може бути належним доказом по справі, оскільки його зроблено не за ухвалою суду, а експерта не було приведено до присяги. Також судом не враховано, що калькуляція відновлювального ремонту транспортного засобу містить суперечливі дані, є незрозумілою, а перераховані в ній пошкодження не узгоджуються з пошкодженнями автомобіля, зафіксованими під час його огляду працівниками ДАІ. [PERSON] вважає необгрунтованим посилання суду на лист від 29.10.2012 року щодо виплати страхового відшкодування [PERSON], оскільки оригіналу даного листа надано не було. Також апелянт вказує, що судом в обґрунтування правових підстав для задоволення позовних вимог не було застосовано всіх норм матеріального права, якими регламентуються спірні правовідносини, окрім ст. 27 Закону України „Про страхування". Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що 12.03.2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ „ПриватБанк" було укладено договір фінансового лізингу строком на 60 місяців, предметом якого був автомобіль „Шкода Фабіа", реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 56-57). За умовами договору однією з особливих його умов є страхування предмету лізингу. 20 березня 2012 року між ЗАТ „Страхова компанія „Інгосстрах" (згодом перейменовано на ПАТ „Страхова компанія „Інгосстрах") та ПАТ КБ „Приватбанк" укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого є вищезазначений автомобіль. Договір укладено терміном на 12 місяців - до 19 березня 2013 року. Згідно умов договору одним із страхових випадків є пошкодження забезпеченого транспортного засобу внаслідок ДТП за його участі без вини водія та встановлено розмір страхового відшкодування 148 430 грн. з безумовною франшизою 0.5 відсотка. 19.08.2012 року на автодорозі Київ - Чернігів в с.Лемеші Козелецького району Чернігівської області з вини водія [PERSON], який керував автомобілем „Тата", д.н.з. [NUMBER], відбулася дорожньо - транспортна пригода, під час якої було спричинено механічні пошкодження застрахованому транспортному засобу „Шкода Фабіа", д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON] Відповідальність власника автомобіля „Тата", д.н.з. [NUMBER], відповідно до положень Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" застрахована не була. Згідно постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2012 року винним у скоєнні вищевказаної ДТП визнано [PERSON] та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 20 серпня 2012 року [PERSON] звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування. 21 вересня 2012 року представником ТОВ „ЕАК Довіра" було проведено огляд транспортного засобу, за результатами якого 2 жовтня 2012 року складено Звіт про визначення вартості матеріального збитку, яким визначено розмір заподіяної шкоди в сумі 34 414,23 грн. Сума страхового відшкодування до виплати з урахуванням визначеної договором франшизи згідно страхового акта від 29.10.2012 року склала 33 672,08 грн., яку було зараховано на рахунок [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується відповідними платіжними документами, а також наявною в матеріалах справи копією листа від 29.10.2012 року ПАТ „Приватбанк" на ім'я страхової компанії СК „Інгосстрах" щодо зарахування коштів страхового відшкодування на рахунок [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором. Як встановлено судом, правовою підставою для нарахування і прийняття рішення про виплату страхового відшкодування стало звернення до страхової компанії [PERSON], а не безпосередньо вигодонабувача за договором страхування наземного транспорту № KZU4AXZ26180894 від 20.03.2012 року, яким є ПАТ КБ „ПриватБанк". Проте, оскільки такі дії [PERSON] в подальшому було схвалено вигодонабувачем шляхом направлення листа про перерахування страхового відшкодування на рахунок [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором, то зазначена обставина не могла бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог за аналогією норми права з врахуванням положень ст. 241 ЦК України щодо чинності правочинів, вчинених з перевищенням повноважень у випадку наступного схвалення правочину уповноваженою особою. Безпідставними є доводи апелянта про відсутність правових підстав для зарахування коштів на рахунок [PERSON], який не є стороною договору страхування, оскільки згідно пунктів 2.8.4.5.3. та 2.8.4.5.7. Правил надання банківських послуг, затверджених наказом Приватбанка №сп-2010-256 від 06.03.2010 року, хоча за договором страхування предмета лізингу і є вигодонабувачем лізингодавець, але у разі настання страхового випадку та отримання лізингодавцем страхового відшкодування останній за відсутності вимоги лізингоодержувача про спрямування страхового відшкодування на відновлення предмета лізингу, страхове відшкодування зараховується на погашення заборгованості лізингоодержувача перед лізингодавцем. За викладених обставин, доводи апелянта щодо безпідставності зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за довором лізингу ґрунтується на невірному тлумаченні зазначених Правил. Сторонами до Договору лізингу від 12.03.2012 року, невід'ємною частиною якого є Правила надання банківських послуг, змін не вносилося, а тому внесення змін до Правил, на які посилався апелянт в суді апеляційної інстанції, з врахуванням дії норм матеріального права в часі, не впливає на обґрунтованість рішення суду в зазначеній частині. Як вбачається з матеріалів справи, Звіт про визначення вартості матеріального збитку проведено відповідно до Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №77 від 26.02.2009 року, відповідно до п.6.1 якої у разі порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, на місці ДТП складається протокол про адміністративне правопорушення стосовно цих осіб, до якого додаються: схема місця ДТП, на зворотному боці якої зазначаються, зокрема, перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, які сталися внаслідок ДТП. За таких обставин, перелік пошкоджень транспортного засобу, визначених під час ДТП, не може бути тотожнім переліку пошкоджень при визначенні вартості матеріального збитку, який визначається згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, після огляду транспортного засобу оцінювачем. Посилання апелянта на те, що Звіт не є належним доказом у справі, є безпідставним, оскільки в силу ст. 64 ЦПК України зазначений Звіт є письмовим доказом (він містить відомості про обставини, які мають значення для справи, його складено в межах повноважень оцінювача і таке складання передбачено нормативно-правовими актами в сфері оціночної діяльності, зокрема, оцінки колісних транспортних засобів). В рішенні суд обгрунтовано зазначив, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів в спростування неналежності письмового доказу, наданого позивачем, а саме Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 2 жовтня 2012 року. Не впливають на обґрунтованість рішення суду і посилання апелянта на розгляд справи судом у відсутність третьої особи [PERSON], який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки останній рішення суду не оскаржує, а розгляд судом справи в його відсутність не призвів до порушення його прав. Проте, вирішуючи спір, суд одночасно застосував до спірних правовідносин положення як ст. 1191 ЦК України, так і ст. 27 Закону України „Про страхування", не взявши до уваги, що вони регулюють різні види правовідносин. Так, до відносин, які виникли із страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застосовується ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а до тих, які виникли із добровільного страхування - ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування". Відповідно до ст. 27 Закону України „Про страхування" та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого, а тому в порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику. У порядку суброгації страховик не має права вимагати відшкодування вартості витрат на проведення робіт по визначенню розміру заподіяної шкоди, оскільки такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а спрямовані на визначення розміру збитків. Враховуючи, що ПАТ „Страхова компанія „ІНГОССТРАХ" заявлено вимоги про стягнення страхового відшкодування з [PERSON] - особи, з вини якої заподіяно шкоду, то в даному випадку виник спір щодо відшкодування збитків в порядку суброгації, а не в порядку регресу. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно в обгрунтування підстав для задоволення позову послався на ст. 1191 ЦК України, яка регулює відносини щодо відшкодування збитків в порядку регресу, в зв'язку з чим з абзацу першого резолютивної частини рішення підлягають виключенню слова „в порядку регресу". Крім того, судом за відсутності правових підстав стягнуто з відповідача понесені витрати на проведення робіт по визначенню розміру заподіяної шкоди в сумі 430 грн., а тому суму відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування належить зменшити з 34 102 грн. 08 коп. до 33 672 грн. 08 коп. В зв'язку зі зменшенням розміру страхового відшкодування на підставі ч.5 ст.88 ЦПК України підлягає зменшенню і розмір судового збору з 341 грн. 02 коп. до 336 грн. 72 коп.

Outcome: partial