Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про примусове виселення останньої з житлового будинку, обґрунтовуючи який вказав, що 02 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошей, а 10.11.2010 року був укладений додатковий договір до договору позики грошей, відповідно до якого позивач передав у власність, а Відповідач прийняв 960 000,00 гривень , що за домовленістю сторін сторони вважають як еквівалент за ринковим курсом продажу валюти на дату підписання цього договору 120 000,00 доларів США, з зобов'язаннями повернути у визначених цим договором розмірі, терміни і порядку. На забезпечення договору позики грошей були укладені договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки. В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики грошей, позивач звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмети іпотеки. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.07.2013 р., яке залишено без змін Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку на якій розташований даний житловий будинок) шляхом припинення права власності [PERSON] на житловий будинок та припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку та визнання права власності на зазначене майно за [PERSON]. Позивач звернувся до відповідача з вимогами про добровільне звільнення житлового приміщення, проте такі вимоги залишені відповідачем без задоволення. За таких обставин, позивач просить виселити відповідача з житлового будинку, що був предметом іпотеки та знаходиться за адресою: [ADDRESS] Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 02 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошей, а 10 листопада 2010 року був укладений додатковий договір до договору позики грошей, відповідно до якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 960 000,00 гривень , що за домовленістю сторін сторони вважають як еквівалент за ринковим курсом продажу валюти на дату підписання цього договору 120 000,00 доларів США, з зобов'язаннями повернути у визначених цим договором розмірі, терміни і порядку. На забезпечення повернення одержаної [PERSON]. суми за договором позики, між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки житлового будинку від 02 липня 2009 року та додатковий договір до договору іпотеки житлового будинку від 10 листопада 2010 року. Крім того, на забезпечення повернення одержаної [PERSON] суми за договором позики між [PERSON] та чоловіком [PERSON] - [PERSON] (від імені якого діяла на підставі довіреності [PERSON]), що виступав майновим поручителем [PERSON], був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки земельної ділянки, на якій розташований вищевказаний будинок, від 02 липня 2009 року та додатковий договір до договору іпотеки земельної ділянки від 10 листопада 2010 року. В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконала, борг не повернула, в позасудовому порядку вирішити питання не вдалося, [PERSON], звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку - в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року задоволено позов [PERSON] та в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 928 162 грн. 90 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок [ADDRESS] земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], шляхом припинення права власності [PERSON] на житловий будинок та припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку та визнання права власності на зазначене майно за [PERSON] Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року залишено без змін. 28.11.2013 р. позивач на підставі Рішення Обухівського районного суду Київської області №2-184/13 від 25 липня 2013 року, зареєстрував право власності на зазначений житловий будинок в Реєстраційній службі Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується витягом №13608710 від 28.11.2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а 04.03.2014 р. і на земельну ділянку, що також підтверджується витягом №18589917 від 04.03.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Разом з тим, на даний час відповідачка продовжує перебувати в житловому будинку, на який звернено стягнення шляхом припинення права власності [PERSON] та визнання права власності на зазначене майно за позивачем. Її знаходження там унеможливлює виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.07.2013 р.. 07 липня 2014 року, пзивачем відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» було направлено відповідачці письмову вимогу про добровільне виселення з житлового будинку. Проте, письмову вимогу позивача про добровільне виселення з житлового будинку Відповідачка проігнорувала, адресат не побажала отримувати вищевказану письмову вимогу, яка повернулися за закінченням строку зберігання разом із конвертом та відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання». 14 серпня 2014 року, позивач повторно звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про добровільне виселення з житлового будинку. Проте, повторну письмову вимогу про добровільне виселення з житлового будинку відповідачка також проігнорувала, адресат також не побажала отримувати вищевказану письмову вимогу, яка повернулися за закінченням строку зберігання разом із конвертом та відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання». 13 жовтня 2014 року, представник позивача, адвокат [PERSON], що дії на підставі договору про надання правової допомоги, яким його уповноважив Позивач також звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про добровільне виселення з житлового будинку. Проте, письмову вимогу представника позивача про добровільне виселення з житлового будинку відповідачка також проігнорувала, адресат також не побажала отримувати вищевказану письмову вимогу, яка повернулися за закінченням строку зберігання разом із конвертом та відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання». Крім того в матеріалах справи містяться довідки та лист з яких вбачається, що Позивач по справі намагався вручити наручне відповідачу письмову вимогу про добровільне виселення з житлового будинку [ADDRESS], проте остання прийняти письмову вимогу наручне отримувати відмовлялася, що підтверджується довідкою Відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції №1001/1 від 15.04.2015 р., довідкою від 08.04.2015 р. старшого дільничного інспектора міліції у смт. Козин, Обухівського району, Київської області - майора міліції Волошина В.В., листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової О.П. від 16.04.2015 р. вих. №15-01/16. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Відповідно до статей 386, 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.43 постанови від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи зібрані докази, враховуючи, що відповідач у встановлений законом строк добровільно не звільнила житловий будинок, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243грн.60 коп.

Outcome: approved