Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання пам'ятника архітектури житловим будинком та зобов'язання внести зміни до договору, вказуючи на те, що йому на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який був збудований за проектом архітектора А.Б. Мінкуса в 1896-1898 рр. в якості частини комплексу дач під назвою корпус № 7 та частиною садиби під назвою "[INFO]". Зазначений будинок був взятий на державний облік як пам'ятка містобудування та архітектури відповідно до положень Закону УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури». Зазначення у правоустановчих документах тип об'єкта "аптека № 176" помилкове. Вказаний вище будинок позивач купував як житловий, адже складовою частиною садиби є житловий будинок, а будь-які документи, які б свідчили про те, що будинок [ADDRESS] був переведений з житлового в нежитлове приміщення відсутні. Посилаючись на викладене, позивач просив суд про визнання пам'ятника архітектури житловим будинком та зобов'язання відповідача внести зміни до договору № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 року. В судове засідання сторони не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, позивач позов підтримує та просить суд його задовольнити та справу розглянути заочно, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав заперечення на позов, в яких зазначив, що вимоги позивача безпідставіні, суперечать діючому законодавству України. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України визначено, що у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, суд на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановив наступне. Будинок, що належить на праві приватної власності позивачу та розташований за адресою: [ADDRESS], був збудований за проектом архітектора А.Б. Мінкуса в 1896-1898 рр. в якості частини дачної садиби [INFO], що підтверджується Паспортом щойно виявленого об'єкта культурної спадщини «[INFO]», складеного в квітні 2007 року Науково-дослідним інститутом пам'яткоохоронних досліджень при Міністерстві культури і туризму України. Зазначений будинок був взятий на державний облік як пам'ятка містобудування та архітектури відповідно до положень Закону УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» N 3600-IX від 13.07.1978 р. (діяв на території України до 12.07.2000 р.) на підставі рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27.12.1991 року «Про затвердження списку об'єктів, що підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення» в складі комплексу дач під найменуванням корпус № 7 (охоронний номер 630). Відповідно до ст. ст. 16, 24 зазначеного Закону УРСР, державний облік, а також охорона, використання і реставрація пам'яток історії та культури здійснювалися в порядку, який визначався Радою Міністрів СРСР. Зазначений порядок був встановлений Положенням про охорону і використання пам'яток історії та культури, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР N 865 від 16.09.1982 р. На підставі підп.а) п.2 зазначеної Постанови РМ СРСР, керівництво справою обліку, охорони, використання, реставрації та пропаганди пам'яток історії та культури (за винятком документальних) було покладено на Міністерство культури СРСР. Згідно ч.3 ст.13 зазначеного Положення, порядок державного обліку пам'яток історії та культури і форми облікових документів встановлювалися Міністерством культури СРСР. Такий порядок був передбачений Інструкцією про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використання та реставрації нерухомих пам'яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР № 203 від 13.05.1986 року. Вказана Інструкція не застосовується на території України на підставі Наказу Міністерства культури України N 158 від 11.03.2013 року «Про затвердження Порядку обліку об'єктів культурної спадщини». Цей наказ був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.04.2013 року за № 528/23060. Згідно ст. ст. 1, 3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» № 493/92 від 03.10.1992 року, нормативно-правові акти міністерств вступають в юридичну силу через 10 днів після їх реєстрації в Міністерстві юстиції України, якщо в них не встановлено більш пізній строк набрання чинності. Оскільки у згаданому наказі Міністерства культури України № 158 такий термін не встановлено, то слід вважати, що зазначена Інструкція втратила законну силу на території України 11.04.2013 року. Таким чином, всі правовідносини, пов'язані з державним обліком, правилами охорони, використання і реставрації пам'яток історії та культури до 11.04.2013 року підлягали регулюванню на підставі зазначеної Інструкції. Відповідно до ст. 9 згаданої Інструкції: «Державний облік пам'яток історії та культури включає: виявлення, обстеження пам'яток, визначення їх історичної, наукової, художньої чи іншої культурної цінності, фіксацію і вивчення, складання облікових документів, ведення державних списків нерухомих пам'яток». Згідно ст.16 Інструкції: «На кожен нерухомий пам'ятник складається паспорт, який є обліковим документом, що містить суму наукових відомостей і фактичних даних, що характеризують історію пам'ятки та її сучасний стан, місцезнаходження в навколишньому середовищі, оцінку історичного, наукового, художнього чи іншого культурного значення, відомості про його території, пов'язаних з ним спорудах, садах, парках, що знаходяться в ньому творах мистецтва, предметах, що становлять культурну цінність, про зони охорони, а також про основні історико-архітектурні та бібліографічні матеріали. У паспорті вказується категорія охорони та вигляд пам'ятника з посиланням на затверджуваний документ (додаток N 4 )». Нова форма паспорта об'єкта культурної спадщини була затверджена наказом Міністерства культури і мистецтв України «Про затвердження форм облікової картки та паспорта об'єкта культурної спадщини» № 295/104 від 13.05.2004 року. У відповідності з вказаними нормативними актами в квітні 2007 року був складений вказаний Паспорт «[INFO]», де в графі 9 «Функціональне використання» в якості первинного призначення вказано «Дачна садиба». Відповідно до ч.1 ст. 381 ЦК України: «Садиба є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями». При цьому, згідно з п.2.4. розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентарізації об'єктів нерухомого майна, затвердженної наказом Державного комітету будівніцтва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року: «Дачний будинок - це житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку». Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27.12.1991 року, вказаний будинок був взят на державний облік в складі комплексу дач під найменуванням корпус № 7 (охоронний номер 630). Згідно з матеріалами цивільної справи Приморського районного суду м.Одеси № 2-2628/11 встановлено, що корпус № 7, а раніше корпус № 14 «Б» використовувався як спальне приміщення, тобто житлового. Вказівка в матеріалах справи на те, що вказана будівля використовувалася санаторієм в якості спального (жилого) приміщення, дає суду підставу відповідно до положень ст. 5 ЖК УРСР віднести цю будівлю до категорії державного житлового фонду. Згідно з положеннями ст. ст. 7, 8 ЖК УРСР, переведення жилих будинків і жилих приміщень, що відносяться до державного житлового фонду, в нежилі здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету обласної Ради народних депутатів. Представлені в справі письмові докази, а саме: листи Одеської обласної ради № К-157 від 18.12.2013 р., Державного архіву Одеської області за № М-62 від 17.01.2014 р., Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації за № 01-13/3458 від 17.12.2013 р. - підтверджують позицію позивача про відсутність рішення виконкому Одеської обласної ради народних депутатів про переведення спального корпусу № 7 санаторію "ім. В.П. Чкалова" з жилого приміщення в нежиле. Тому, суд приходить до висновку, що на державний облік і під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури приміщення корпусу № 7 у складі комплексу дач бралося рішенням виконкому Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27 грудня 1991 року у статусі об'єкта державного житлового фонду. 10 листопада 2006 позивач по справі [PERSON] придбав вказаний вище пам'ятник містобудування та архітектури на підставі договору купівлі-продажу у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ірен-Агронатурпродукт». Його право власності на нерухомість відповідно до положень ст. 182 ЦК України підтверджується актом державної реєстрації (витяг № 12545794 від 17.11.2006 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31964212 від 8.11.2011 р.). У зв'язку з вимогами ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини», між позивачем і відповідачем у справі - Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, 13.12.2006 року був укладений охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини № 13-12/Н-1. У п.1 Договору № 13-12/Н-1 як об'єкта охорони будівлі-пам'ятки зазначено: «колишня дача, корпус № 7 санаторію імені Чкалова, аптека № 176». При цьому порядок укладання охоронних договорів повинен був відповідати положенням, передбаченим постановой Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку укладення охоронних договорів на пам'ятки культурної спадщини» N 1768 від 28.12.2001 року. З метою оцінки всіх матеріалів справи в їх сукупності суд бере до уваги Висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 13276 від 26.12.2006 р., згідно з яким фізичний знос зазначеного будинку на момент проведення експертизи досягав 60%. Фотографії та інші документи зазначеного Висновку свідчать про відбувавщийся на той час процес руйнування згаданого пам'ятника містобудування та архітектури, відновлення якого вимагало від позивача проведення термінового і значного обсягу ремонтно-реставраційних робіт. Проведення таких робіт підтверджується Технічним висновком про можливість збереження виконаної реконструкції пам'ятника архітектури корп. № 7 під жилий будинок в складі комплексу дач по [ADDRESS] від 28.05.2009 р., а також Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж зазначеної будівлі, проведеного Державним науково-дослідним та проектно-вишукувальним інститутом «НІІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» № 041/368/11 від 12.12.2011 року. З наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що [PERSON] проводив ремонтно-реставраційні роботи придбаної ним будівлі з метою відновлення її статусу жилого будинку. У зв'язку із здійсненням необхідних ремонтно-реставраційних робіт з метою відновлення автентичності (справжності) первісного функціонального призначення зазначеного будинку згідно з проектом архітектора А.Б. Мінкуса, збереження пам'ятки містобудування та архітектури в належному стані, а також сприяння її збагачення, суд приходить до висновку, що культурні права позивача підлягають захисту на підставі ст. 54 Конституції України, а також п.а) ч.1 ст.15 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (ООН, 1966), Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985 р. (ратифікованої Законом України N 165-V від 20.09.2006 р.) та Рамкової Конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства від 27.10.2005 р. (ратифікованої Законом України № 581-VII від 19.09.2013р.). Після укладення позивачем 10.11.2006 року договору купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] вживання в правовстановлюючих документах, а також у згаданому охоронному договорі поняття «аптека» до пам'ятника містобудування та архітектури є неправомірним з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 3, 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я (в редакції на 03.03.2006 р.), «аптека» відноситься до категорії закладів охорони здоров'я, що підлягають акредитації у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, здійснюють свою діяльність на підставі статуту, керівник якого при цьому може бути лише особа, яка відповідає необхідним кваліфікаційним вимогам. Конкретне визначення «аптеки» як закладу охорони здоров'я було дано в пункті 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених Наказом Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України № 340 від 21.09.2010 р., а також в подальшому аналогічному акті, затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров'я № 723 від 31.10.2011 р. Відповідно до цих актів, під аптекою слід розуміти «заклад охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі». Згідно з положеннями ст. 17 Основ законодавства України про охорону здоров'я, здійснення господарської діяльності у галузі охорони здоров'я, яка підлягає ліцензуванню, здійснюється на підставі ліцензії. На підставі положень ст. ст.10, 19 Закону України «Про лікарські засоби», а також п.9) ч.1 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», для виготовлення та торгівлі лікарськими засобами необхідна ліцензія, яка на момент придбання зазначеного будинку на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1698 від 14.11.2000 р. «Про затвердження переліку органів ліцензування» підлягала видачі Державною службою лікарських засобів і виробів медичного призначення. Таким чином, «аптека» не є видом будівлі, а згідно ст. ст. 16, 17 Основ законодавства України про охорону здоров'я, ст. ст. 14, 43, 55, 57, 58, 62, 63 Господарського кодексу України є видом підприємства роздрібної торгівлі, що підлягає особливій акредитації, а також державної реєстрації, здійснюючим свою діяльність на підставі статуту, яке підлягає ліцензуванню та керівником якого може бути фахівець, що відповідає необхідним кваліфікаційним вимогам. Оцінюючи представлені у справі матеріали в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] аптеку, на підставі ч.4 ст.191 ЦК України, у якості різновиду підприємства не купував, його особливу акредитацію та державну реєстрацію не здійснював, його керівника, відповідального необхідним кваліфікаційним вимогам на роботу не наймав, ліцензію на продаж ліків не отримував і, відповідно, вказану будівлю використовувати як аптеку не мав наміру. Суд також звертає увагу на те, що в згаданому рішенні виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27.12.1991 р. поняття «аптека» по відношенню до даного пам'ятника містобудування та архітектури не вживалося. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про те, що використання поняття «аптека» в оспорюваному охоронному договорі № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 року, а також в інших правовстановлюючих документах по відношенню до будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], «[INFO]», яка є об'єктом права приватної власності [PERSON], суперечить чинному законодавству України. Враховуючи всі матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю на підставі ст. ст. 3, 47, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 16, 379 ЦК України, а також ст.1 ЖК УРСР як спосіб захисту його права на житло відповідно до загальних засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності. На підставі викладеного,

Outcome: approved