Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справі дітей та соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що йому на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , який він прийняв у спадщину після смерті свого батька - [PERSON] . Позивачем приймались спроби домовитись з відповідачами про звільнення будинку, однак всупереч його волі вони продовжують проживати у зазначеному будинку. Факт реєстрації та проживання відповідачів в будинку, що належить позивачу, порушує його право власності на будинок, оскільки позивачу необхідний житловий будинок для особистого проживання та він позбавлений можливості в повній мірі його використовувати. У зв`язку з наведеним просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі та їх представники проти задоволення позовних вимог заперечували у зв`язку з їх необґрунтованістю, просили в позові відмовити повністю. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечувала у зв`язку із ненаданням дозволу на виселення малолітніх дітей згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету міської ради. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом номер 1000, що видане Голопристанською державною нотаріальною конторою Херсонської області 12.11.2018, за [PERSON] 12.11.2018 зареєстроване право власності на житловий будинок літ. А, загальною площею 92,6кв.м., житловою площею 28,8кв.м., гараж літ. Б, сарай літ. В, туалет-душ літ. Г, помпа №1, огорожа №№2,3 що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 12.06.2012, реєстровий номер 1816, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , житловий будинок, розташований в [ADDRESS] було подаровано [PERSON] та зареєстровано за нею право приватної власності. На момент укладення вказаного договору будинок мав наступні характеристики: житловий будинок літ. «А» - черепашник, житловою площею 16,3 кв.м., загальною площею 43,0 кв.м., при ньому є: туалет літ. «Б» - цегла; помпа №1; огорожа №2,3. У зв`язку з проведенням державної реєстрації права власності на вищезазначений будинок за позивачем, право власності [PERSON] було припинено. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 20.08.2013 по сьогодні, а відповідач [PERSON] з 17.12.2013 по сьогодні, зареєстровані і постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла у володінні, користуванні або у власності відповідачі не мають. У період з 2012 року по 2018 рік відповідачами було здійснено значні поліпшення житлового будинку по [ADDRESS] , внаслідок таких поліпшень загальна площа житлового будинку збільшилась з 43,0 кв.м. до 92,6кв.м., житлова площа збільшилась з 16,3 кв.м. до 28,8 кв.м. Вказане підтверджується дослідженою у судовому засіданні копією листа [PERSON] на ім`я позивача від 18.02.2019, наданими у судовому засіданні поясненнями [PERSON] , [PERSON] , постановою Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №654/223/18, та такі обставини не заперечується позивачем. Також, у судовому засіданні позивачем підтверджено, що ним на користь відповідачів не сплачувались витрати понесені відповідачами на утримання та поліпшення майна, а відповідачі підтвердили, що не звертались до суду із позовом до позивача про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість нерухомого майна по [ADDRESS] , і такі витрати позивачем їм не компенсовані. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У частинах першій, другій статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права та правильно застосувати її. Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєструвалися у спірний будинок на підставі поданих ними заяви до компетентного органу (відділу реєстраційної служби) і реєстрація їх місця проживання була проведена, оскільки будь-яких обставин для не вчинення такої дії встановлено не було. Позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі самоправно вселились до спірного будинку та зареєструвались у ньому (оскільки на момент вселення був дійсним договір дарування від 12.06.2012 укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо права власності на майно). Таким чином, відповідачі зареєструвалися у зазначеному будинку, коли добросовісно вважали себе власниками, тому суд дійшов висновку, що вони діяли добросовісно. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України Про охорону дитинства діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У силу закону малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання. Під час розгляду справи було з`ясовано, що відповідачі не мають будь-якого іншого житла, користуються спірним будинком з 2012 року. Будучі власником житлового будинку відповідач [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] здійснили капітальний та поточні ремонти будинку, чим значно поліпшили технічний стан житлового будинку по [ADDRESS] , належним чином утримували порядок, здійснювали відповідні платежі по утриманню будинку. До подачі позову до суду в 2019 році позивач жодним чином не перешкоджав відповідачам у користуванні спірним домоволодінням. Житло має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Таким чином, відповідачі, вселившись до будинку у законному порядку, набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України ( Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine , заява № 30856/03) поняття житло не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі Беєлер проти Італії ). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2019 року (справа № 761/31830/14-ц) та аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 664/660/17 (провадження № 61-14771св19). Вирішуючи спір, судом встановлено, що при позбавленні відповідачів житла та виселенні відповідачів із займаного будинку, буде порушено принцип пропорційності та не дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який не довів належними та допустимими доказами необхідність виселення відповідачів, які не мають іншого житла, враховуючи факт законного вселення відповідачів у спірне домоволодіння та строк їх проживання у будинку. Суд, здійснюючи оцінку виселення відповідачів із зайнятого ними в законному порядку житлового приміщення в контексті пропорційності застосування такого заходу, як невід`ємну складову верховенства права у питанні захисту права власності особи як власника майна з точки зору розв`язання проблеми їх виселення з майна власника, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в даній конкретній справі, оскільки в іншому випадку застосування такого крайнього заходу, як виселення з будинку без надання іншого житла буде становити надмірний та невиправданий тягар для відповідачів, які не мають іншого житла. Крім того, вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати положення статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), якими визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно були зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи встановлені судом обставини правомірності вселення відповідачів у житловий будинок по [ADDRESS] , не встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення, та відсутності у них іншого житла, їх виселення суперечитиме положенням статті 109 ЖК УРСР. Встановлені судом обставини відчуження відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 03.05.2019, зареєстрованого в реєстрі за №122, що розташована за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , свідчать про штучне погіршення нею своїх житлових умов, проте такі обставини не створюють умов, за яких можливе здійснення виселення відповідачів із займаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, в силу вищенаведених у рішенні підстав. Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29). За таких обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed