Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

22.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], та збільшивши розмір позовних вимог, остаточно просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 05.04.2013 року, яка станом на 05.02.2016 року з врахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції складає 100786,90 грн., та судовий збір в розмірі 1007,97 грн. В обґрунтування позову вказував, що 05.04.2013 року надав [PERSON] для особистих потреб в борг грошові кошти в розмірі 60000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 05.07.2013 року, про що склав письмову розписку. З середини липня 2013 року [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, але на час звернення із позовом до суду [PERSON] грошову позику не повернув, у добровільному порядку виконати боргове зобов'язання відмовляється, що обумовило звернення позивача до суду за захистом своїх прав. 03.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просив визнати недісним договір грошової позики від 05.04.2013 року. Зустрічний позов обгрунтовано тим, що 04.04.2013 року [PERSON], будучи власником підприємства ТОВ "Аллюр-Транс", в якому [PERSON] працював водієм, змусив останнього виїхати у відрядження в м. Одеса на несправному вантажному автомобілі [NUMBER]. Несправність транспортного засобу полягала у несправності гальмів на причепі, тому з цієї причини [PERSON] не розписувався в подорожньому листі за прийняття автомобіля та здачу автомобіля механіку фірми. По дорозі в м. Одесу через відсутність гальм на причепі сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатами якої співробітники ДАІ, що приїхали разом із [PERSON], з невідомих причин не склали протокол та не викликали агентів страхової компанії, а лише взяли з [PERSON] розписку про те, що він не має до них ніяких претензій. Наступного дня, тобто 05.04.2013 року, [PERSON] у своєму робочому кабінеті змусив [PERSON] написати фиктивну розписку про позику в сумі 60000,00 грн., пояснюючи такі дії чистою формальністю, щоб він не звільнився з роботи поки транспортний засіб не відремонтують. Але насправді [PERSON] гроші в борг у [PERSON] не брав, тому просив визнати договір грошової позики недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, зустрічний позов не визнав. В запереченнях від 16.06.2014 року вказував, що головним доказом того, що [PERSON] отримав від позивача в борг 60000,00 грн., є складена відповідачем розписка. Вважав, що всі заперечення [PERSON] це лише намагання позичальника уникнути відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Позивач [PERSON] в своїй заяві просив розглядати справу без його участі. Незважаючи на визнання явки позивача до суду обов'язковою, позивач у судове засідання для надання пояснень по суті спору не з'явився. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, зустрічний позов підтримали, просили визнати договір грошової позики недісним. В запереченнях на позов від 07.03.2014 року [PERSON] вказував, що розписка написана ним, але гроші в сумі 60000,00 грн. від [PERSON] він не отримував, а розписку написав за примусом позивача, який був власником автотранспортного підприємства, де він працював водієм.. Дослідивши \~письмові докази по справі, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, а також покази свідків, суд вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] обгрунтованим з наступних підстав. В процесі судового розгляду справи встановлено, що 05.04.2013 року [PERSON] власноруч написав розписку про отримання від [PERSON] в борг 60000,00 грн. строком на три місяці. Посилаючись тільки на зазначений факт, без обгрунтування існуючих між сторонами взаємовідносин та обставин, за яких [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 60000 грн., позивач та його представник [PERSON] вважають доведеним факт укладання договору грошової позики та просять із врахуванням індексу інфляції та 3% річних стягнути з [PERSON] 100786,90 грн. та сплачений судовий збір. Всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України [PERSON] та його представник, на переконання суду, не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. В той же час, суд вважає доведеним ті обставини, за яких оспорюваний правочин у відповідності до вимог ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 231 та ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи із правових позицій постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63 цс 13, суд визнає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Разом з тим, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документу, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З представленої суду розписки від 05.04.2013 року вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у борг 60000 грн. строком на три місяця. Відповідач [PERSON] не заперечував складання зазначеної боргової розписки, але послідовно спростовував сам факт отримання від [PERSON] 60000 грн. Посилався на складання розписки проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього з боку власника автопідприємства [PERSON].В. психічного тиску з метою відшкодування матеріальних збитків внаслідок ДТП та пошкодження належної [PERSON] несправної вантажівки, якою відповідач управляв на вимогу позивача під загрозою звільнення. Аналіз досліджених судом доказів дає підстави для висновку, що оспорюваний правочин вчинений [PERSON] проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку власника ТОВ "Аллюр-Транс" [PERSON], а відтак на підставі ч. 1 ст. 231 ЦК України зазначений правочин визнається судом недісним з моменту його вчинення. В процесі судового розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] без укладення трудового договору працював водієм вантажного автотранспорту в ТОВ "Аллюр-Транс", зареєстрованого в [INFO]. Засновником та керівником зазначеного автотранспортного підприємства з 29.12.2004 року був позивач [PERSON] Зазначені обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копією виданого 04.04.2013 року посвідчення про відрядження водія "Аллюр-Транс" [PERSON] до підприємства "Сандора" в с. Миколаївське з метою перевозки вантажів, копією подорожного листа вантажного автомобіля [NUMBER], [NUMBER], від 01.04.2013 року серії О1 ПЗС № 081788, виданого на ім'я [PERSON], копією подорожного листа на цей же вантажний автомобіль від 04.04.2013 року серії О1 ПЗС № 081799 на ім'я водія [PERSON] за маршрутом "Сандора-Миколаїв-Одеса", та копіями документів із кримінального провадження, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що теж працювали з водієм [PERSON] в ТОВ "Аллюр-Транс" та їм відомо про ДТП, яке відбулося 04.04.2013 року за участю вантажівки відповідача на дорозі "Миколаїв-Одеса", та про боргову розписку, яку власник автопідприємства [PERSON] примусив [PERSON] написати з метою відшкодування збитків. Зазначені свідки доповнили, що вимагання від водіїв аналогічних розписок завжди застосовувалося власником підприємства [PERSON], який не укладав із водіями трудових договорів та систематично не виплачував працівникам заробітну плату. Свідки [PERSON] та [PERSON] спростовували свою присутність при складанні відповідачем [PERSON] боргової розписки від 05.04.2013 року та передачі [PERSON] відповідачу в борг на 3 місяці 60000 грн. Зазначені свідки пояснили, що під натиском позивача [PERSON] були вимушені підписатися в розписці [PERSON] У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд неодноразово попереджав представника позивача [PERSON] про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, викликав позивача [PERSON] в суд та пропонував надати письмові заперечення по викладеним у зустрічній позовній заяві обставинам. Однак всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивач [PERSON] та його представник фактично ухилилися від виконання зобов'язання довести безпідставність зустрічних позовних вимог. На переконання суду, такі дії позивача та його представника також підтверджують, що розписка [PERSON] від 05.04.2013 року, яку складено відповідачем наступного дня після ДТП, є результатом психічного тиску з боку [PERSON] з метою відшкодування матеріальних збитків внаслідок ДТП. Зазначена розписка не підтверджує реального характеру договору грошової позики, тому не визнається судом як належний доказ укладання такого договору та передачі позичальнику 60000 грн. Та обставина, що керівник ТОВ "Аллюр-Транс" [PERSON] не укладав із водіями підприємства трудових договорів та договорів про матеріальну відповідальність за матеріальну шкоду, на погляд суду, також обумовлена рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 23.08.2012 року по цивільній справі за позовом ТОВ "Аллюр-Транс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, за яким відмовлено у задоволенні позову, оскільки на водіїв не може бути покладено матеріальну відповідальність (стягнення повної вартості ремонтних робіт автотранспортних засобів) з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України (справа № 22-ц/1490/2525/12). Таким чином, суд вважає доведеним, що 04.04.2013 року договір грошової позики між [PERSON] та [PERSON] фактично не укладався, тому зазначений правочин судом визнається недійсним з моменту складання боргової розписки. Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. ст. 88, 89 ЦПК України.

Outcome: approved