Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

19.01.2021 адвокатом Малиневським П.П., який діє в інтересах [PERSON] , через систему Електронний звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Лізинг» про стягнення боргу за інвестиційним договором, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. 20.09.2018 між позивачем та ТОВ «Електро Лізинг» було укладено інвестиційний договір № 20/09/2018-1, відповідно до умов якого [PERSON] , як Інвестор здійснює вклад в господарську діяльність ТОВ «Електро Лізинг» (Виконавець), а виконавець приймає у власність від інвестора грошові кошти в сумі 84577 грн. 80 коп., що є еквівалентом 3 000 доларів США за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент укладення договору. Відповідно до п.п. 4.2., 4.3. договору за кожен місяць користування інвестиційними коштами виконавець сплачує інвертору проценти у розмірі 3,33% від загальної суми інвестованих коштів, шляхом перерахування коштів до 30 числа кожного місяця наступного за звітнім. Виконавець зобов`язався повернути інвестору інвестиційні кошти одним платежем в день виплати процентів за останній місяць договору, термін дії якого встановлено до 20.09.2019, а щодо фінансових зобов`язань - до повного їх виконання. 30.09.2019 між сторонами було підписано додаткову угоду, відповідно до умов якої дію інвестиційного договору було пролонговано до 30.09.2020, однак після укладення додаткової угоди Виконавець перестав виконувати свої зобов`язання, жодних коштів інвестору більше не сплачував. 29.11.2020 позивачем на адресу відповідача була направлена вимога (претензія) про повернення коштів в еквіваленті 3000 доларів США, сплату процентів та виконання інших зобов`язань, проте вимоги позивача виконані не були, кошти відповідачем не сплачені, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду та просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за інвестиційним договором загальним розміром 120875 грн. 49 коп., з яких 84577 грн. 80 коп. - сума основного боргу, 33239 грн. 08 коп. - проценти за користування коштами за період з 01.10.2019 по 19.01.2021, 3058 грн. 62 коп. - пені за період з 01.10.2020 до 19.01.2021. Ухвалою судді від 21.01.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов, призначено судове засідання на 10.02.2021, яке було відкладено на 03.03.2021 (а.с. 20). В судове засідання позивач та його представник не з`явились, в позовні заяви просили розглянути справи без їх участі, зазначивши, що проти ухвалення судом заочного рішення не заперечують (а.с. 3). Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції на юридичну адресу відповідача, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності та відзиву на позов не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановленихст.82ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що 20.09.2018 між позивачем та ТОВ «Електро Лізинг» було укладено інвестиційний договір № 20/09/2018-1 (а.с.8-11). Відповідно до п. 4.1. [PERSON] , як Інвестор передає у власність ТОВ «Електро Лізинг» (Виконавець), а Виконавець приймає у власність від Інвестора грошові кошти в сумі 3 000 доларів США за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент укладення договору та зобов`язується повернути Інвестору суму грошових коштів в національній валюті України - гривні, що буде еквівалентом 3000 доларів США за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів, згідно умов цього договору, але не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. Відповідно до п.п. 4.2., 4.3. договору за кожен місяць користування інвестиційними коштами виконавець сплачує інвертору проценти у розмірі 3,33% від загальної суми інвестованих коштів, шляхом перерахування коштів на рахунок Інвестора до 30 числа кожного місяця наступного за звітнім. Пунктом 4.4. договору встановлено, що Виконавець повертає Інвестору інвестиційні кошти одним платежем в день виплати процентів за останній місяць дії договору, термін дії якого встановлено до 20.09.2019, а щодо фінансових зобов`язань - до повного їх виконання (п. 3.1). Відповідно до п. 7.2. договору, за прострочення виконання фінансових зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми платежу за кожний день прострочення. 30.09.2019 між сторонами було підписано додаткову угоду №1 до договорів інвестицій №15-01-2018-3 від 15.01.2018, №05/06/2018-1 від 05.06.2018, №09/03/2018-1 від 09.03.2018, №20/09/2018-1 від 20.09.2018 та №20.06.2018-1 від 20.06.2018 (а.с. 12). Відповідно до умов додаткової угоди дію інвестиційного договору було пролонговано до 30.09.2020, а п.п. 4.2, 4.3. та 8.4 викладені в наступній редакції: пункт 4.2. договору викладено в новій редакції, яка передбачає що кожного місяця протягом строку користування інвестиційними коштами, виконавець виплачує інвестору проценти у зменшеному розмірі 2,62% від загальної суми інвестованих коштів; пункт 4.3 договору передбачає, що виплата процентів здійснюється Виконавцем щомісячно шляхом перерахунку коштів на рахунок інвестора з 20 по 30 число кожного місяця наступного за звітнім; пунктом 8.4 передбачено, що у разу дострокового розірвання договору, Виконавець зобов`язується до кінцевої дати його дії повністю виконати свої фінансові зобов`язання та повернути кошти. Виплата процентів протягом 60 календарних днів, з моменту отримання Виконавцем письмового повідомлення про дострокове розірвання договору, не здійснюється. Порядок повернення інвестиційних коштів оформлюється відповідним документами, згідно діючого законодавства. 29.11.2020 позивачем на адресу відповідача була направлена вимога (претензія) про повернення коштів в еквіваленті 3000 доларів США, сплату процентів та виконання інших зобов`язань (а.с. 14-15, 16). Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується відповідачем, позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 84577 грн. 80 коп. Після підписання додаткової угоди №1 від 30 вересня 2019 року Відповідач свої зобов`язання перестав виконувати, проценти за користування коштами та суму основного боргу не повернув. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. До відносин, які виникли між сторонами, підлягає застосуванню положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1. ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання. Офіційний курс долара США, встановлений Національним Банком України (https://bank.gov.ua) на 19.01.2021 - дату звернення до суду, становить 28,1926 грн. за 1 долар США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦКУ). Згідно зі ст. 533 ЦКУ грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті у разі здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Згідно п. 4.5. Договору визначено, що розрахунки за цим договором проводяться в національній валюті України. Так, відповідно до розрахунку наданого позивачем, сума заборгованості за основним боргом становить 3000 доларів США, що еквівалентно 84577 грн. 80 коп., сума заборгованості процентів за користування коштами за період з 01.10.2019 по 01.01.2021 становить 1179 доларів США, що еквівалентно 33239 грн. 08 коп., сума заборгованості за пенею за період з 01.10.2019 по 19.01.2021 (110 днів), становить 108 доларів 49 центів США, що еквівалентно3058 грн.62 коп. (а.с. 17). Беручи до уваги, що відповідачем не було жодним чином доведено, що відсутній борг перед позивачем, при цьому позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачем також не спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі1208 грн. 75 коп., що підтверджені документально.

Outcome: approved