Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва підсудність цивільної справи за зазначеним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживачів та стягнення коштів визначено Деснянському районному суду м. Києва. [PERSON] звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням збільшення позовних вимог та уточнення розміру позовних вимог у судовому засіданні, просить стягнути на свою користь з Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» суму банківського вкладу за Договором № SAMAB01000001148033 від 18 квітня 2013 року в розмірі 18959,94 доларів США 167,23 доларів США - нарахованих відсотків; 812,42 доларів США - відсотки за період з 18.03.2014 р. по 18.09.2014 р.; 1660,16 доларів США - відсотки за період з 19.09.2014 р. по 09.10.2016 р.; 15804,81 доларів США - пені за період з 14.11.2014 р. по 09.10.2016 р.; еквівалент 1084,61 доларів США, що складає 28026,32 грн., - 3% річних за період з 14.11.2014 р. по 09.10.2016 р., зазначивши, що в порушення умов, визначених депозитним договором, банк не виконав своїх зобов'язань, грошові кошти не повернув і не сплатив відсотки за користування вкладом, мотивуючи це тим, що навесні 2014 року відповідач у зв'язку з припиненням функціонування його банківських відділень на території АРК Крим заблокував рахунок позивача та припинив нарахування відсотків, у зв'язку з чим [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» із заявою про розірвання договору, надання доступу до заблокованих коштів та повернення депозиту з відсотками, проте вимоги позивача були залишені без задоволення. У судовому засіданні представник позивача уточнивши зміст позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі, надавши відповідні пояснення та оригінали письмових доказів для огляду, зазначивши, що 18.04.2013 між сторонами було укладено депозитний договір № SAMАВ01000001148033 (Вклад "Стандарт"), відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 18959,94 доларів США із відсотковою ставкою 8,5 % річних. Даний договір було укладено строком на 365 днів (до 18.04.2014), та у подальшому дія Договору була пролонгована. Додатково зазначивши, що навесні 2014 року у зв'язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунок позивача був безпідставно заблокований відповідачем, нарахування відсотків припинено. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків за Договором № SAMАВ01000001148033 від 18.04.2013 року позивач звертався до відповідача із заявою від 07.11.2014 р., в якій просив розірвати зазначений вище Договір та надати доступ до заблокованих відповідачем коштів, видати депозит та нараховані по ньому відсотки, яка була отримана відповідачем 11.11.2014 р., проте рахунок позивача залишається заблокованим, а належні позивачу кошти (депозитний вклад та відсотки) залишаються у володінні відповідача. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надавши письмові заперечення, зазначивши, що Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя", згідно з п. 5 якої банки, у тому числі ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-ЗЗ/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя. Таким чином, вважає, що відокремлений підрозділ ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя, додатково зазначивши, що окупаційна влада з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу, а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів тощо, у зв'язку з цим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, та не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Представник також вказує, що були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов'язаннями, крім того, відповідно до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30.04.2014 року, № 2474-6/14 від 03.09.2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», що знаходиться на території АРК та міста Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. Додатково зазначивши, що зобов'язання за договорами депозитних вкладів, укладеними в структурних підрозділах ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» в Криму, виконує АНО "ФЗВ", за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь, тому вважає, що ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» є неналежним відповідачем у справі, а тому просить відмовити у задоволенні позову, також обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивачем не підтверджено знаходження спірних грошових коштів на депозитному рахунку, вважаючи, що докази позивача не є допустимими. . Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК», в особі Голови Правління Малихіної Н.А., та [PERSON] було укладено Договір № SAMАВ01000001148033 (Вклад "Стандарт"), відповідно до умов п. 1. якого Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти у розмірі 18959,94 доларів США на строк 365 днів по 18.04.2014 року включно, для чого Банк відкриває Клієнту особистий рахунок № [NUMBER], при цьому, процентна ставка по вкладу складає - 8,5% річних, мінімальний строк - 3 місяці (а.с. 42-43). Відповідно до п. 2 Договору № SAMАВ01000001148033 нарахування відсотків по вкладу починається з першого робочого дня, слідуючого за днем зарахування грошових коштів до Банку, та відбувається за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів у році за ставкою, вказаною в п. 1 з урахуванням п.п. 6, 7 даного Договору. Відповідно до п. 5 Договору № SAMАВ01000001148033 у випадку, якщо до закінчення мінімального строку вкладу, вказаного у п. 1 Договору Клієнт не заявив Банку про бажання витребувати вклад відповідним чином, вклад автоматично вважається продовженим ще на один мінімальний строк, вказаний в п. 1 даного Договору. Мінімальний вклад продовжується неоднократно на відповідних умовах, визначених у п. 5 Договору. При цьому, при продовженні строку вкладу розрахунок процентів за кожен новий строк вкладу відбувається за відсотковою ставкою, діючою у Банку для депозитних вкладів даного найменування. Проценти за черговий строк вкладу нараховується на суму вкладу. Наступне продовження відбувається в порядку, визначеному у п. 6 Договору. Відповідно до п. 7 Договору сторони мають право дострокового розірвати Договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору на відповідних умовах, визначених у п. 5 та п. 7. Відповідно до п. 10 Договору Договір оформлюється в двох примірниках, другий зберігається у Банку. При укладенні Договору Банком використовується факсимільне відтворення підпису Голови Правління та відтворення відтиску печатки Банку технічними засобами, що суд приймає до уваги, відхиляючи заперечення представника відповідача в частині відсутності підпису та відтиску печатки у Договорі. Примірник Договору № SAMАВ01000001148033 (Вклад "Стандарт") від 18.04.2013р. у судовому засіданні був досліджений судом в оригіналі. При цьому суд звертає увагу на те, що Договір був оформлений у відповідності до умов Договору, зокрема п. 10, разом з тим був скріплений печаткою Відділення "Центр обслуговування клієнтів №151 м. Севастополь Публічного акціонерного товариства «А-БАНК» та підписаний з боку позивача та співробітника Банку. Внесення [PERSON] 18.04.2013 грошових коштів у розмірі 18959,94 доларів СШАдо вкладу відповідно Договору № SAMАВ01000001148033 на відповідний рахунок підтверджується копією платіжного доручення № 29213533 від 18 квітня 2013 року, яке також у судовому засіданні було досліджено судом в оригіналі (а.с. 44 т. 1). При цьому суд звертає увагу на те, що це платіжне доручення було проведено Банком, що підтверджується штампом Відділення "Центр обслуговування клієнтів №151 м. Севастополь Публічного акціонерного товариства «А-БАНК» та відповідним підписом з боку працівника Банку. Відповідно Виписки з Основної карти № [NUMBER] від 07.07.2014 року №29032120 ПАТ «А-БАНК» [PERSON] за період з 18.04.2013 - 07.07.2014, баланс на кінець періоду: 19127,17 доларів США, станом на 18.03.2014 залишок на карті становить всього 19127,17 доларів США (а.с. 45-47 т. 1). Разом з тим, суд не бере до уваги зазначений доказ, оскільки, на думку суду, він не є допустимим. 07.11.2014 року [PERSON] звернулась до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» із заявою про дострокове розірвання Договору № SAMАВ01000001148033 від 18.04.2013 року та видачу її депозитного вкладу та нарахованих відсотків у повному обсязі після спливу 2 (двох) банківських днів (а.с. 48, 134 т. І). Листом Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» № 20.1.0.0.0./7-20141114/42 від 23.11.2014 р. відповідач на вимогу позивача про видачу грошових коштів повідомив про припинення подальшої діяльності ПАТ "А-БАНК" на території республіки Крим та міста Севастополя, посилаючись на окупацію території АР Крим, де укладався договір банківського вкладу, нестабільну ситуацію в країні, Постанову Правлінням Національного банку України №260 від 06.05.2014 р., приносячи свої вибачення, проте вимоги Клієнта залишив без задоволення (а.с. 49-50, 134 - 136 т. І). Суд також приймає до уваги, що на відповідях Банка на звернення позивача також використовується факсимільне відтворення підпису провідного фахівця та відтиск печатки Банку технічними засобами. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, посилаючись також на те, що згідно з п. 5 Постанови НБУ № 260 банки, у тому числі Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», були зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Рішенням Центрального Банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-33/І від 21.04.2014 р. також було припинено з 21.04.2014 р. діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», що унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та м. Севастополя. Крім того, представник відповідача зазначив, що з травня 2014 року окупаційною владою було фактично здійснено конфіскацію частини майнового комплексу Публічного акціонерного товариства «А-Банк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу (приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів тощо) у зв'язку з чим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, до чого суд ставиться критично, оскільки ці обставини, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень, не були доведені у розумінні змісту статей 57-60 ЦПК України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа є публічним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577. Згідно із цим Положенням договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. ( п. 1.2. Положення). У пункті 1.6. Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - у національній валюті. Виплата процентів за вкладом депозитом здійснюється у строки, що обумовлені в договорі. Згідно п. 3.3. Положення банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами достовірно встановлено те, що відповідач у порушення умов договору про банківський вклад не повернув позивачеві вклад, внесення коштів за якими відбувалось в іноземній валюті - доларі США. Як на підставу заперечень представник Публічного акціонерного товариства «А-БАНК» посилався також на ті обставини, що з квітня 2014 року була зупинена діяльність відокремлених підрозділів ПАТ «А-БАНК» на території АР Крим та міста Севастополя, у зв'язку з чим банк не має правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АР Крим та міста Севастополя. Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, з таких підстав. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Оскільки стороною Договору є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» яке, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, зокрема зобов'язаннями відділення м. Севастополь, а тому за Договором, який є предметом спору, в межах чинного законодавством України, заперечення відповідача в цій частині є також безпідставними та необґрунтованими. Представником відповідача у свою чергу також не було надано будь-яких доказів про відсутність спірних грошових коштів на рахунках Банку. Суд також звертає увагу, що відповідач відповідно до ухвали про витребування доказів від 10 жовтня 2016 року повідомив про неможливість подати докази, які вимагав суд, взагалі із зазначенням причин, а саме: відсутність доступу до інформації по клієнтам, договорів на паперових носіях Філії, що суд оцінює критично, з огляду на те, що позивач надав для огляду оригінали Договору та платіжного доручення, дійсність яких представник відповідача не заперечував. Отже, внесення позивачем суми вкладу підтверджено відповідним платіжним дорученням, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивачем належним чином були доведені обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України висловлена у справі № 6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, а саме: аналіз статті 1059 Цивільного кодексу України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 "Приймання банком готівки" розділу ІІІ "Касові операції банків з клієнтами" Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, дозволяє дійти такого висновку. Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа №6-118цс14), від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Доводи відповідача про те, що розмір заборгованості не підтверджений документально, й позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, не заслуговують на увагу та спростовуються зібраними у справі доказами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно із ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Позивачем було надано платіжне доручення, що є також документом первинної бухгалтерської звітності у відповідності зі до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відображає розмір заборгованості відповідача перед позивачем на момент вимог позивача. Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, які передбачають відповідальність боржника. На відміну від процентів, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Вкладник є споживачем і у випадку прострочення повернення вкладу має право стягнути пеню з банку у розмірі 3% суми депозиту за кожен день прострочення, але є винятки. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Однак, пунктом 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління НБУ, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов'язань. Тому, на час дії постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, а саме з 2 вересня 2014 року по 2 грудня 2014 року, не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів. Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин у поєднанні з постановою Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року (справа №6-37цс16). Суд приймає до уваги, що позивач просить стягнути пеню у розмірі відповідно до облікової ставки НБУ. Судом було встановлено, що станом на 18.04.2013 року розмір банківського вкладу (депозиту) за Договором № SAMAB01000001148033 від 18 квітня 2013 року дійсно становить 18959,94 доларів США. Посилання представника на постанову правління Національного банку України №260 від 06.05.2014 року та Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є необґрунтованим, оскільки це не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним умов Договорів банківського вкладу та повернення депозитів за ними та суперечить ст.ст. 1058-1065, 1066-1076 ЦК України та умовам укладених сторонами Договорів банківського вкладу. Згідно з ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», нормативно-правові акти Національного банку України видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Пояснення відповідача про неможливість виконання банком вимог Законів України на тимчасово окупованій території України та відповідальність Російської Федерації, суд оцінює критично, оскільки згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією. Тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Закон закріплює за державою обов'язок вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України. Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або посадовими особами, є недійсним і таким, що не створює правових наслідків. Окрім цього, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або посадові особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved