Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про заборону вчинення дій по відчуженню нерухомого житлового майна. На обґрунтування позовних вимог позивач в заяві зазначив, що 16.10.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №NKT0GA00000062 про надання не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 36811,00 доларів США строком до 15.10.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,03 % на місяць. На забезпечення вказаного кредитного договору того ж дня між сторонам було укладено іпотечний договір, предметом якого була п'ятикімнатна квартира №10, розташована в м. Баштанка по вулиці Горького будинок №2. 21.11.2016 року відповідачем направлено позивачеві повідомлення, датоване 19.09.2016 року, про намір після спливу тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення, укласти від свого імені договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посилаючись на п. 27 іпотечного договору та ст.38 Закону України "Про іпотеку". Позивач посилаючись на те, що вказане повідомлення банку підписано невідомою особою, яка не має повноважень на представництво інтересів банку та підписання вказаного документу, відсутність повноважень у відповідача на укладення договору купівлі-продажу вказаного житла від свого імені, а також дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо заборони примусового стягнення нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, просив суд, з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.29), заборонити відповідачу вчиняти дії по укладанню договору купівлі-продажу вищевказаної квартири на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Згодом Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про заборону вчинення дій по набуттю права власності на вищевказану квартиру. На обґрунтування позовних вимог позивач в заяві зазначив (окрім обставин, зазначених раніш), що 28.11.2016 року відповідачем направлено йому (позивачеві) повідомлення, датоване 19.09.2016 року, про намір після спливу тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення, набути право власності на вищевказану квартиру, посилаючись на п. 26 іпотечного договору та ст.37 Закону України "Про іпотеку" та п.57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року. Позивач посилаючись на те, що вказане повідомлення банку підписано невідомою особою, яка не має повноважень на представництво інтересів банку та підписання вказаного документу, неправомірність та безпідставність вимоги банку щодо передачі останньому у власність предмету іпотеки виходячи з вимог п. 26 іпотечного договору та п.57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо заборони примусового стягнення нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, просив суд заборонити відповідачу вчиняти дії по набуттю права власності на вищевказану квартиру на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Крім того позивач обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що банком фактично вчиняються дії щодо подвійного стягнення на нерухоме майно для задоволення своїх вимог, оскільки останнім одночасно направлено повідомлення як про намір укласти договір купівлі-продажу квартири з третьою особою, так і набуття у власність квартири. Ухвалою суду від 23.12.2016 року дані позови були об'єднані в одне провадження. Від представника позивача надійшла заява про слухання справи у його відсутність та підтримання позовів. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши письмові заперечення проти позову, обґрунтовуючи їх тим, що іпотечний договір містить застереження, яке відповідає вимогам діючого законодавства та передбачає можливість передачу іпотекодержателю права власності на заставне майно або ж укладання договору купівлі продажу предмета іпотеки третій особі від свого імені у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України "Про іпотеку", а посилання на положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" вважає безпідставним, оскільки дія даного Закону не поширюється на дані правовідносини, враховуючи, що позивачем надано добровільну згоду на використання банком позасудових способів захисту цивільних прав, визначених сторонами в п. 27 іпотечного договору. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію кредитного договору №NKT0GA00000062 від 16.10.2007 року; копію іпотечного договору від 16.10.2007 року; повідомлення від 19.09.2016 року на ім'я [PERSON]; копії поштових конвертів; Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.12.2016 року ), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовів. В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №NKT0GA00000062 (а.с. 31-36), згідно умов якого позивач отримав кредит (не поновлювана кредитна лінія) у розмірі 36811,00 доларів США строком до 15.10.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,03 % на місяць. Того ж дня між сторонами було укладено іпотечний договір (а.с. 37-39), за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: п'ятикімнатна квартира №10, розташована в м. Баштанка по вулиці Горького будинок №2. Позивачем були отриманні повідомлення, датовані 19.09.2016 року, про намір відповідача після спливу тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення, укласти від свого імені договір купівлі-продажу вищевказаної квартири (а.с.14) та задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на вищевказану квартиру (а.с.58). В ході розгляду справи стороною позивача не заперечувались обставини щодо несвоєчасного повернення кредиту та пов'язаних ним платежів. Відповідно до вимог ст.ст. 525,526 ЦК України Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із змісту ст.ст. 626,627,629 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 36 Закону України "Про іпотеку" ( в редакції, що діяла на час укладення договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. В свою чергу ст. 37 Закону України "Про іпотеку" ( в редакції, що діяла на час укладення договору) передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Згідно ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ( в редакції, що діяла на час укладення договору), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. З наявного в матеріалах справи копії іпотечного договору (а.с.37-39) вбачається, що сторонами при його укладанні було обумовлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, п. 27 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до іпотекодежателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця; або - продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку", для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та а умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Аналіз даних положень іпотечного договору в контексті вищевказаних положень Закону України "Про іпотеку" свідчить про правомірність дій відповідача з приводу можливості задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом реалізації одного з позасудових способів захисту прав як кредитора (перехід до іпотекодежателя права власності на предмет іпотеки або ж продажу Предмету іпотеки будь-якій особі). Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі договору, шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі обумовлено положеннями п.27 іпотечного договору, яким позивач надав право відповідачу укласти такий договір за ціною та а умовах, визначених на власний розсуд та з урахуванням положень ч.3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", яка передбачає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі) може передбачати, у тому числі, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Доводи позивача щодо неможливості примусового відчуження предмету іпотеки виходячи з положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" суд вважає безпідставними, оскільки за змістом ст. 1 даного Закону, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України "Про іпотеку". В свою чергу, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать, що під час укладання іпотечного договору сторонами було обумовлено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, тим самим позивач надав свою згоду на відчуження даного майна (за умови порушення основного зобов'язання), що розцінюється судом як надання позивачем відповідної згоди. Суд також не бере до уваги доводи позивача з приводу того, що відповідачем вчиняються дії щодо подвійного стягнення на нерухоме майно для задоволення своїх вимог, враховуючи одночасне направлення боржнику повідомлення як про намір укласти договір купівлі-продажу квартири з третьою особою, так і набуття у власність квартири, оскільки згідно вищевказаних положень Закону України "Про іпотеку" і іпотечного договору (п.27) право вибору застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить саме іпотекодержателю (відповідачу), а одночасне направлення вищевказаних повідомлень жодним чином не порушує умов договору. Крім того, посилання позивача, що дані повідомлення (датовані 19.09.2016 року) банку підписано невідомою особою, яка не має повноважень на представництво інтересів банку та підписання вказаного документу, суд оцінює критично, оскільки вони не доведенні належними та допустимими доказами. Комплексний аналіз встановлених судом обставин та досліджених нормативно-правових актів свідчить про необхідність відмови в задоволенні позовів.

Outcome: dismissed