Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

В квітні 2019 року [PERSON] звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що вона з 22.03.2004 року по 05.10.2018 року працювала в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворіла на професійне захворювання. 05.10.2018 року була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Висновком МСЕК від 26.03.2019 рокуїй первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності, в зв`язку з професійним захворюванням з переоглядом у 2020 р.. Позивачка вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивачка відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні та приступоподібний кашель з виділенням слизового харкотиння, важкість у грудній клітці, періодичний біль у попереково-крижовому відділі хребта, загальну слабкість. У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями їй заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 146\~055 грн., яку просила стягнути з відповідача. Ухвалою від 22 квітня 2019 року судом відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін за наявними у справі доказами 22 травня 2019 року ухвалою суду клопотання представника відповідача задоволено, продовжено строк для подання відзиву на позовну заяву. 31 травня 2019 року судом отримано клопотання відповідача про розгляд справи\~у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 18.06.2019 року залишено без задоволення. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивачем не доведено факту саме завдання йому моральної шкоди та її розмір, вказані обставини не підтверджені належними доказами.Відповідно до п. 19 Акту розслідування професійного захворювання від 23.01.2019 року не встановлено винних осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, які б знаходились у причинному зв`язку із виникненням у позивача професійного захворювання та моральної шкоди. Крім того, позивачу не встановлено інвалідність та не визначено безстроково ступінь втрати професійної працездатності, що свідчить про відсутність анатомічних дефектів, стійких необоротних змін та розладу функцій органів і систем організму.Також вважали розмір заявленої моральної шкоди необґрунтованим та не доведеним належними і допустими доказами. Крім того, просили відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, які вважали не співмірними та не доведеними належним чином. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279\~ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності дост. 247 ч. 2\~ЦПК Українифіксування\~судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 22.03.2004 року по 05.10.2018року працювала на підприємстві відповідача, а самевивантажувачем пилу, машиністом конвеєруВАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат"(правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат"),звільнилась у зв`язку звиходом на пенсію за\~ст. 38 КЗпП України\~( копія трудової книжки а.с.12-15). Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини від 18.12.2018 року №1825, позивачу встановлено професійне захворювання за діагнозом:сидеросилікоз другої стадії (q\, 2\\, em, pqp), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група В, ЛН першого-другого ступеня (а.с.9). Висновком МСЕК від 26.03.2019 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, з наступним переоглядом 01.03.2020 року. Інвалідність не встановлена.( а.с. 8). 23.01.2019 року ПрАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат"було складено Акт розслідування професійного захворювання позивача [PERSON] у якому визначено обставини виникнення професійного захворювання, а саме: в наслідок недосконалості технології збагачення руди, мавших місце порушень систем пилоподавлення, сапірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони, причини: перевищення гранічно допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня (шкідливі) за мікрокліматом - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), за рівнем шуму - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі). Загальна оцінка - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі). Аерозоль переважно фіброгенної дії у повіті і робочої зони концентрація,мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO. ) у пилу від 10% до 70% в 2,8рази перевищує ГДК (5,71 мг/м3 при ГДК до 2,0 мг/м3( а.с.6), винних осіб у порушенні вимог нормативних актів не встановлено (а.с.7). Статтею 3\~Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46\~Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Так, відповідно до ч. 2 ст.\~153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст.\~173\~КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Судом встановлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачених ст.ст.\~153,\~237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець\~несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1\~КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~ст. 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача щодо наявності будь-якої моральної шкоди через невстановлення інвалідності та невеликий ступінь старти працездатності на визначений строк, оскільки вказані обставини не можуть бути прийняти судом як доказ відсутності моральних страждань позивача. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Визначаючи розмірвідшкодуванняморальної шкоди,суд виходитьіз засадрозумності,виваженості тасправедливості,відповіднодо п.9Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни ''Про судовупрактику всправах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди"№ 4від 31.03.1995року зподальшими змінами,яким передбачено,що розмірморальної шкодисуд визначаєзалежно відхарактеру таобсягу страждань(фізичних,душевних,психічних тощо),яких зазнавпозивач,характеру немайновихвтрат (їхтривалості,можливості відновленнятощо)та зурахуваннямінших обставин.Зокрема,суд враховуєтривалий періодроботи позивачав шкідливихумовах, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 35000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 146 055 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно дост. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положеньст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 768,40 грн. За правилами\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. \~ \~ \~ \~Як вбачається з наданих позивачем доказів, 03.04.2019 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Карнаух Т.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 23), до якого додано детальний опис наданих адвокатом послуг (а.с.26), а також надана копія квитанції про оплату позивачем вказаних послуг в розмірі 3900 грн. (а.с.25). Оскільки справа розглянута в спрощеному позовному провадженні без участі сторін, суд вважає, що витрати в сумі 1200 грн. на правову допомогу, пов`язану з представництвом інтересів позивача в суді задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в сумі 2700 грн.

Outcome: partial