Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу меншою, ніж визначено законом, тривалістю; зобов`язання відповідача надати їй 42 календарних дні відпустки, виходячи із розрахунку загальної кількості основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані нею роки та роки вимушеного прогулу у 1120 календарних днів, визнати датою виходу на роботу після закінчення відпусток 22 лютого 2022 року; стягнення з відповідача недонараховану і неперераховану/несплачену їй суму середньої заробітної плати для оплати часу ненаданих і невикористаних нею основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу у розмірі 230 984, 56 грн., відповідно до розрахунку на день ухвалення рішення по справі - без будь-яких відрахувань із суми відпускних за рахунок [PERSON] із місячних сум відпускних за кожний із місяців відпусток; визначення місячних сум середньої заробітної плати за період основних щорічних оплачуваних відпусток, що почалися 12 листопада 2018 року, у розмірах відповідно до розрахунку на день ухвалення рішення суду по цій справі; зобов`язання відповідача сплатити за свій рахунок щодо місячних сум середньої заробітної плати позивача для оплати відпусток суму місячних сум податків з доходів за кожний із місяців відпусток за ці роки та суму місячних сум військових зборів за кожний із місяців відпусток за ці роки та подати за місцем обліку відповідача відповідні коригуючі звіти цього страхувальника та уточнюючі податкові розрахунки цього податкового агента [PERSON] за місяці її знаходження в основних щорічних оплачуваних відпустках з 12 листопада 2018 року по їх останній день у зв`язку з коригуванням у цих місяцях розмірів заробітних плат, нарахувань (страхових внесків) та відрахувань (податків з доходу та військових зборів) щодо них. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2010 року по справі № 2-79/10, визнано незаконним її звільнення, скасовано наказ № 37 від 21.07.2003 року про звільнення, поновлено її на посаді доцента кафедри лінгвістики Харківського інституту Міжрегіональної Академії управління персоналом з 02 серпня 2003 року. Проте, поновлення її на роботі з 02 серпня 2003 року відбулось 12 листопада 2018 року за наказом № 40 по Харківському інституту ПрАТ «ВНЗ «МАУП», таким чином, стало можливим надання їй ненаданих раніше основних щорічних оплачуваних відпусток. Посилається на те, що у розрахунковому листку по заробітній платі за листопад 2018 року вказано нарахування їй суми відпускних у розмірі 163 735 грн. 42 коп., з якої утримано суму податку на дохід у розмірі 29472 грн. 38 коп. та суму військового збору у розмірі 2456 грн. 03 коп., відтак для сплати позивачу, згідно цього листка, належала сума у розмірі 131807 грн. 01 коп. 19 листопада 2018 року їй перераховано/сплачено суму за основні щорічні оплачувані відпустки розміром 131807 грн. 01 коп., яка помісячно відображена у Витягу із Звіту страхувальника-роботодавця позивача за листопад 2018 року, із відображенням у ньому суми утриманих єдиних соціальних внесків щодо місячних сум заробітних плат позивача за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року, та у наданому Пенсійним фондом сформованому фондом 08 лютого 2019 року Витягу із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» щодо наявних у Реєстрі на 08 лютого 2019 року відомостей про застраховану особу - [PERSON] , із зазначенням сплати страхових внесків щодо місячних сум заробітних плат [PERSON] у ньому лише за листопад 2018 року та грудень 2018 року. Вказує на те, що нею було направлено відповідачу заяву від 11 листопада 2018 року про надання й оплату основних щорічних оплачуваних відпусток та заяву від 15 листопада 2018 року направлену у зв`язку з порушенням відповідачем її права на відпустки. Зазначає, що оскільки законами України, КЗпП України, Законом України «Про відпустки», не названо ніяких обмежень щодо надання відпусток за декілька років одразу (а їх позивачу не було надано протягом 20-ти років її фактичної роботи та вимушеного прогулу), відповідачем видано вищезазначений наказ № 41/1 від 12 листопада 2018 року про надання їй відпусток за фактично відпрацьовані і роки вимушеного прогулу 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004,2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 загальною кількістю 1078 календарних днів та ознайомлено її із графіком надання відпусток. Однак, позивач не погодилась із наданням їй відпусток меншої, ніж передбачено законодавством, тривалості, що підтверджується її написом про це на графіку надання відпусток. Проте відповідач незгоду останньої проігнорував та відпустки у визначеному законодавством розмірі не надав. Позивач вважає, що кількість календарних днів відпусток роботодавцем визначено неправильно: за вказані роки згідно з нормами законодавства їй має бути надано 1120 календарних днів відпусток (56 кал. днів х 20 років =1120 кал. днів), оскільки за кожний із вищевказаних фактично відпрацьованих та років вимушеного прогулу, у тому числі і за останній з них 2018-2019 рік, за який відповідач надав їй відпустку, як і за будь-який інший, на виконання ч.3 ст. 2, ч.1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» має бути надано по 56 календарних днів відпустки, бо за жодний із вищевказаних років раніше відпустки не надавались, що встановлено рішенням суду по справі № 2-79/10 та підтверджується зокрема і фактом їх надання відповідачем за вказаним наказом № 41/1 від 12 листопада 2018 року про відпустки. Посилається на те, що у роботодавця пропрацювала з 25 серпня 1999 року по 01 серпня 2003 року до її незаконного звільнення наказом № 37 від 21.07.2003 року й була поновлена на роботі з 02 серпня 2003 року наказом № 40 від 12 листопада 2018 року - тобто пропрацювала більше 6-ти місяців, граничного встановленого законодавством строку, праця тільки менше якого є підставою для пропорційного надання відпусток. Проте відповідачем було надано 1078 календарних днів відпусток - не додано 42 календарних дня відпусток (1120 кал. днів - 1078 кал. днів = 42 кал. дні) без звернення нею до відповідача з проханням надати основні щорічні оплачувані відпустки не у повному обсязі, таким чином, вважає, що має місце порушення відповідачем ст. 45 Конституції України, ч.3 ст. 75, ч.6 ст. 79 КЗпП України, ч. 3 ст. 2, ч.6 ст. 6, ч.1 ст. 12 Закону України «Про відпустки» і гарантованого цими нормами законів права позивача на відпочинок у визначеній законами їх тривалості. Ініційовані позивачем заходи досудового врегулювання спору щодо цього виявились безрезультатними. Окрім цього, позивач посилається, що є науково-педагогічним працівником та не менш як 10 місяців пропрацювала, недодані 42 календарних дня основних щорічних оплачуваних відпусток у будь-якому разі мають бути їй оплачені: або на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про відпустки» при їх наданні повної тривалості у 56 календарних днів за кожний із запрошених позовом років, тобто загальним розміром 1120 календарних днів відпусток, або на підставі ч.2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» при звільненні шляхом виплати за невикористані дні відпусток грошової компенсації. Відтак, вважає, що саме наданням їй основних щорічних оплачуваних відпусток визначеної Законом тривалості загальним розміром 1120 календарних днів відпусток, а саме наданням недоданих їй 42-х календарних днів відпусток буде додержано законодавство України в частині тривалості відпочинку. Відповідачем з урахуванням 33-х святкових і неробочих днів, що припали на період відпусток, і 43-х днів тимчасової непрацездатності позивача, що припали на період відпусток станом на 21 лютого 2020 року, при наданні їй наказом № 41/1 від 12.11.2018 року 1078 календарних днів відпусток, наказами по Харківському інституту ПрАТ «ВНЗ «МАУП» № 09 від 11.03.2019 року та № 36 від 17.07.2019 року - продовжено відпустки із визначенням станом на 21 лютого 2020 року датою останнього дня відпусток 11 січня 2022 року, проте, після продовження зазначених вище відпусток на 42 календарних дні датою останнього дня відпустки при їх кількості 1120 днів просить визначити 22 лютого 2022 року. Щодо розрахунку суми середньої заробітної плати для оплати основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки і роки вимушеного прогулу загальною кількістю 1120 календарних днів, яка, на думку позивача, має бути стягнута з відповідача ПрАТ «ВНЗ «МАУП» і перерахована/сплачена [PERSON] , в позові зазначене наступне. Так, позивач посилається на те, що рішенням суду від 18 грудня 2017 року по справі № 645/6843/15-ц, визначено коефіцієнт підвищення її заробітної плати за період з 02 серпня 2003 року по грудень 2017 року - 10,549. З 01 січня 2018 року відбулось чергове підвищення заробітних плат науково-педагогічних працівників, до складу яких вона належить, а відтак змінився і коефіцієнт підвищення цих заробітних плат і по відношенню до її заробітної плати на момент незаконного звільнення з 02 серпня 2003 року, і по відношенню до встановленого рішенням суду розміру протягом 2017 року - внаслідок зміни з 01 січня 2018 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб - величини на рівні 1762,00 грн., з якої з урахуванням приписів наказу МОН України № 557 від 26.09.2005 року у певних редакціях розраховуються заробітні плати у тому числі зазначеної категорії працівників. Отже, місячна заробітна плата на посаді доцента (працівника 19 тарифного розряду), на якій працювала та на якій поновлено відповідно до рішення суду по справі № 2-79/10, з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року становила 1762,00 грн. х 3,42 тарифний коефіцієнт працівника 19 тарифного розряду) = 6026,06 грн., з урахуванням примітки 2 до Додатку 1 до вказаного наказу МОН України - 6026,00 грн. Коефіцієнт підвищення заробітних плат науково-педагогічних працівників на посаді доцента по відношенню до заробітних плат цієї категорії працівників протягом 2017 року становить: 6026,00 грн. : 5472, 00 грн (заробітна плата працівників 19 тарифного розряду з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року відповідно до вказаного законодавства, зазначена у рішенні суду по справі № 645/6843/15-ц) = 1,101. Разом з тим, позивачем надано розрахунок, який неодноразово був уточнений (остання редакція станом на 21 лютого 2020 року), в якому остання зазначила, що коефіцієнти підвищення заробітних плат (обчислені із мінімальних розмірів тарифних ставок/посадових окладів науково-педагогічних працівників на посаді доцента - державних гарантій на підставі встановлених рішенням по справі № 645/6843/15-ц фактів) з 01 вересня 2002 року (перше відбулось 01 травня 2003 року) станом на 12 листопада 2018 року становлять: для місячних заробітних плат періоду з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2003 року розміром 450,00 грн коефіцієнт їх підвищення станом на 12 листопада 2018 року дорівнює -13,333; для місячних заробітних плат періоду з 01 травня 2003 року по 30 червня 2003 року розміром 461,00 грн коефіцієнт їх підвищення станом на 12 листопада 2018 року дорівнює - 13,019; для місячних заробітних плат періоду з 01 липня 2003 року по 31 серпня 2003 року розміром 517,00 грн коефіцієнт їх підвищення станом на 12 листопада 2018 року дорівнює - 11,614. Відкориговані станом на 12 листопада 2018 року місячні заробітні плати періоду з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2003 року розміром 450,00 грн. дорівнюють 450,00 грн х 13,333 = 5999,85 грн., періоду з 01 травня 2003 року по 30 червня 2003 року розміром 461,00 грн - 461,00 грн х 13,019 = 6001,76, періоду з 01 липня 2003 року по 31 серпня 2003 року розміром 517,00 грн - 517,00 грн х 11,614 = 6004,44 грн (за один день серпня 2003 року розміром 25,85 грн - 25,85 грн х 11,614 = 300,22 грн) (без урахування доплат і надбавок, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження). Також зазначає, що нормами діючого законодавства визначено загальний розмір щомісячних доплат і надбавок до її місячних заробітних плат на 12 листопада 2018 року, у відсотковому вираженні, становив 15% посадового окладу за науковий ступінь доктора філософії та 20% посадового окладу за вислугу років, тобто всього 35%; відкориговані заробітні плати розрахункового періоду, таким чином, дорівнювали: 5999,85 + (5999,85 х 0,35) = 8099,80 грн, 6001,76 + (6001,76 х 0,35) = 8102,38, 6004,44 + (6004,44 х 0,35) = 8105,99, 300,22 + (300,22 х 0,35) = 405,30 грн. Зазначає, відкоригований сумарний заробіток за фактично відпрацьований (розрахунковий) період для оплати основних щорічних відпусток - сумарний заробіток 12-ти останніх перед наданням відпустки місяців роботи позивача - становить: 8099,80 грн. х 8 міс. (01 вересня 2002 року - 30 квітня 2003 року) + 8102,38 грн. х 2 міс. (01 травня 2003 року - 30 червня 2003 року) + 8105,99 грн. (липень 2003 року) + 405,30 грн. (01 серпня 2003 року)= 89514,45 грн. Середньоденна заробітна плата для обчислення середньої заробітної плати для оплати основних щорічних оплачуваних відпусток станом на 12 листопада 2018 року дорівнює 89514,45 грн. : 326 календарних днів відпрацьованого періоду (365 - 9 встановлених святкових і неробочих днів з 01.09.2002 року по 31.07.2003 року - 30 календарних днів невідпрацьованого періоду у серпню 2003 року) = 274,58 грн. Таким чином, середня заробітна плата для оплати позивачу 1120 календарних днів основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 з 12 листопада 2018 року по 05 грудня 2021 року станом на 12 листопада 2018 року дорівнювала і мала була нарахованою їй у розмірі 274,58 грн. х 1120 кал.дн. = 307529,60 грн. (а не 163735,41 грн.), із них за період з 12 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року 274,58 х 50 кал. днів. = 13729,00 грн. Згідно з визначеним наказом МОН України № 557 від 26.09.2005 року ставки (оклади) науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу на посаді доценту з 01 січня 2019 року без урахування будь-яких доплат і надбавок становили: 1921,00 грн. (розмір посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду, встановленого у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня календарного 2019 року) х 3,42 (тарифний коефіцієнт посади 19-го тарифного розряду, за яким визначається заробітна плата доцента у 2019 році) = 6569,82 грн., з 01 січня 2020 року - 2102,00 грн. (розмірі окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду, встановленого у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня календарного 2020 року) х 3,42 (тарифний коефіцієнт посади 19-го тарифного розряду, за яким визнається заробітна плата доцента у 2020 році) = 7188,84 грн. Коефіцієнт підвищення заробітних плат на посаді доцента за період знаходження позивача у відпустці станом на 21 лютого 2020 року становить: з 01 січня 2019 року 1,09 (6569,82 грн : 6026,00 грн. (заробітна плата доцента протягом 2018 року)), з 01 січня 2020 року 1,094 (7188,84 грн. : 6569,82 грн.), тобто 1,090 х 1,094 = 1,192. Розмір виплат, відпускних, який станом на 21 лютого 2020 року має сплатити відповідач за 1070 календарних днів відпусток з 01 січня 2019 року по 05 грудня 2021 року як за період, у якому з 01 січня 2019 року відбулось підвищення науково-педагогічним працівникам вищих навчальних закладів тарифних ставок і посадових окладів - державних гарантій оплати праці у тому числі на посаді доцента і протягом якого після цього підвищення за позивачем зберігався за час її знаходження у відпустці, дорівнює: 274,58 грн. х 1,192 х 1070 календарних днів відпусток = 350 210,32 грн. Всього станом на 21 лютого 2020 року за 1120 календарних днів відпусток з 12 листопада 2018 року по 05 грудня 2021 року з урахуванням визначеного законодавствам з 01 січня 2019 року та з 01 січня 2020 року підвищення науково-педагогічним працівникам вищих навчальних закладів заробітних плат - державних гарантій оплати праці у тому числі на посаді доцента ПрАТ «ВНЗ «МАУП» має сплатити [PERSON] 363939,32 грн. : 350210,32 грн (за 1070 календарних днів періоду з 01 січня 2019 року по 05 грудня 2021 року, заробітні плати за який під час знаходження [PERSON] у відпустці підвищились) + 13729,00 грн. ( за 50 календарних днів відпусток з 12 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року, підвищення яких враховано у частині 2 цього розрахунку)= 363939,32 грн. Так, недоплата з урахуванням заявлених вимог складає 363939,32 - 132954,76 грн. (сплачені 131807,01 грн. + компенсаційні 1147,75 грн) = 230984,56 грн. Разом з тим, зазначає, що місячні суми її середніх заробітних плат для оплати відпусток, податок з доходу та військовий збір дорівнюють: за 1 місяць із 19 календарними днями (листопад 2018 року - 19 календарних днів): середня заробітна плата для оплати відпусток - 274,58 грн х 19 кал.дн. = 5217,02 грн, податок з доходу фізичної особи - 5217,02 грн х 18% = 939,06 грн, військовий збір - 5217,02 грн х 1,5% = 78,26 грн; за 1 місяць із 31 календарним днем (грудень 2018 року - 31 календарний день): середня заробітна плата для оплати відпусток - 274,58 грн х 31 кал.дн. = 8511,98 грн., податок з доходу фізичної особи - 8511,98 грн х 18% = 1532,16 грн, військовий збір - 8511,98 грн х 1,5% = 127,68 грн; за кожний із 20-ти місяців із 31 календарним днем (січень, березень, травень, липень, серпень, жовтень, грудень 2019 року; січень, березень, травень, липень, серпень, жовтень, грудень 2020 року; січень, березень, травень, липень, серпень, жовтень 2021 року - 620 календарних днів): середня заробітна плата для оплати відпусток - 274,58 грн х 1,192 х 31 кал.дн. = 10146,28 грн (за 20 місяців 10146,28 грн х 20 = 202925,60 грн), податок з доходу - 10146,28 грн х 0,18 = 1826,33 грн щомісячно (за 20 місяців 1826,33 х 20 = 36526,61 грн), військовий збір - 10146,28 грн х 0,015 = 152,19 грн щомісячно (за 20 місяців 152,19 х 20 = 3043,88 грн); за кожний із 12-ти місяців із 30 календарними днями (квітень, червень, вересень, листопад 2019 року, квітень, червень, вересень, листопад 2020 року; квітень, червень, вересень, листопад 2021 року - 360 календарних днів): середня заробітна плата для оплати відпусток - 274,58 грн х 1,192 х 30 кал. дн. = 9818,98 грн (за 12 місяців 9818,98 грн х 12 = 117827,77грн), податок з доходу - 9818,98 грн х 0,18 = 1767,42 грн щомісячно (за 12 місяців 1767,42 грн х 12 = 21209,00 грн., військовий збір - 9818,98 грн х 0,015 = 147,28 грн. щомісячно (за 12 місяців 147,28 грн х 12 = 1767,42 грн); за кожний із 2-х місяців із 28 календарними днями (лютий 2019 року, лютий 2021 року - 56 календарних днів): середня заробітна плата для оплати відпусток - 274,58 грн х 1,192 х 28 кал. дн. = 9164,38 грн (за 2 місяці 9164,38 грн х 2 = 18328,76 грн), податок з доходу - 9164,38 грн х 0,18 = 1649,59 грн щомісячно (за 2 місяці 1649,59 грн х 2 = 3299,19 грн), військовий збір - 9164,38 грн х 1,5% = 137,47 грн щомісячно (за 2 місяці 137,47 грн х 2 = 274,93 грн); за 1 місяць із 29 календарними днями (лютий 2020 року - 29 календарних днів): середня заробітна плата для оплати відпусток 274,58 грн х 1,192 х 29 кал.дн. = 9491,68 грн, податок з доходу - 9491,68 грн х 0,18 = 1708,50 грн, військовий збір - 9491,68 грн х 0,015 = 142,38 грн; за 1 місяць із 5 календарними днями (грудень 2021 року - 5 календарних днів): середня заробітна плата для оплати відпусток 274,58 грн х 1,192 х 5 кал.дн. = 1636,50 грн, податок з доходу - 1636,50 грн х 0,18 = 294,57 грн., військовий збір - 1636,50 грн х 1,5 % = 24,55 грн. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволеною з огляду на наступне. Відповідно до рішень Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2010 року по справі № 2-79/10 та від 18.12.2017 року по справі № 645/6843/15-ц, позивача було поновлено на посаді доцента Харківського інституту ПрАТ «ВНЗ «МАУП», про що 12.11.2018 року зроблено відповідний запис до трудової книжки. При цьому, позивач одразу звернулася до Харківського інституту ПрАТ «ВНЗ «МАУП» з заявою про надання щорічних оплачуваних відпусток за весь період її роботи (з 1999 року) з подальшим її звільненням з роботи. Відповідачем було надано позивачу всі щорічні оплачувані відпустки за 1999-2018 р.р. тривалістю 1078 календарних днів, відповідно до норм чинного законодавства України. По 56 календарних днів (1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018) та 14 календарних днів за 2018-2019 навчальний рік, не зважаючи на те, що за період фактичної роботи з 25.08.1999 року по 01.08.2003 року позивачу надавались щорічні відпустки, однак відомості про їх наявність лише в електронному вигляді. Середня заробітна плата для розрахунку відпускних обчислюється з виплат за останні 12 календарних місяців. Розрахунок відпускних здійснювався відповідно до посадового окладу на відповідній посаді в Харківському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП». Твердження позивача про те, що їй було надано відпустку меншої ніж визначено законом, тривалості, не відповідає дійсності з огляду на наступне. Науково - педагогічним працівникам надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 56 календарних днів. Враховуючи той факт, що позивач була прийнята на роботу у Харківський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» 25.08.1999 року та пішла у відпустку з 12.11.2018 року (з подальшим звільненням), за 2018-2019 навчальний рік (останній навчальний рік перед відпусткою), відпустка нараховується не за весь період з 25.08.2018 року (як рахує позивач), а за фактично відпрацьований час до моменту звільнення (у даній ситуації - до дня, що передує дню виходу у відпустку), тобто за період з 28.08.2018 по 11.11.2018 рік. Отже, кількість днів відпустки за період 2018-2019 рік складає 14 календарних днів, а не 56. Таким чином вимога позивача про зобов`язання відповідача додати 42 календарних днів до наданої відпустки є безпідставною, протиправною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, позивна вимога про стягнення з відповідача відпускних у розмірі 198116,80 грн. без будь-яких відрахувань із суми відпускних взагалі є зухвалою та незаконною, з огляду на те, що відповідачем була виплачена позивачу вся належна їй сума відпускних у розмірі 131807,01 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 269 від 19.11.2018 року. Разом з тим, відповідачем, як податковим агентом, відповідно до чинного законодавства, було сплачено податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, а також ЄСВ. Також, позивачем було надано листок непрацездатності та на вимогу норм чинного законодавства відповідачем видано наказ про продовження строку відпусток № 09 від 11.03.2019 року, а також складений відповідний розрахунок. Відповідні виплати будуть проведені відповідно до норм чинного законодавства України. Враховуючи вище зазначене просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви. Позивачем [PERSON] надано до суду відповідь на відзив, в якій просить відхилити наведені відповідачем у відзиві заперечення. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що не піддягають задоволенню, однак позивач не погоджується з даним твердженням, виходячи з наступного. Правовстановлюючими документами відповідача і у сфері забезпечення працівник соціального захисту, перерахування/сплати страхових внесків, податків також задекларована його діяльність виключно у правовому полі. Відповідно до пункту 1.4. Положення про Філію Міжрегіональної Академії управління персоналом 1998 року, діючого на час роботи позивача у відповідача, «Філія функціонує на підставі госпрозрахунку, має поточний рахунок в банку, свою печатку і штампи». Відповідно до п. 1.7. Положень про Харківський інститут МАУП/Харківський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» від 21.02.2002 року, 30.08.2005 року, 14.04.2006 року, 21.11.2006 року, 14.12.2010 року, що діяли у періоді, коли у відповідача виникла й продовжувала існувати заборгованість зі сплати збору та внесків щодо нарахованої позивачу від 23 квітня 2010 року заробітної плати «Інститут є госпрозрахунковою організацією, функціонує на підставі цього Положення та довіреності, виданої Академією, складає самостійний баланс, має поточні рахунки в банку, свою печатку і штампи», тобто самостійно веде розрахунки із фондами соціального страхування. Відповідно до пункту 5.4. Положення про Філію Міжрегіональної Академії управління персоналом 1998 року, діючого на час роботи позивача у відповідача, «Філія забезпечує своєчасне внесення передбачених законодавством платежів та податків». Відповідно до пунктів 5.4 вказаних Положень про «Харківський інститут Міжрегіональної Академії управління персоналом (у формі акціонерного товариства закритого типу)» 2002, 2005, 2006 (від 14 квітня та і 26 листопада), 2010 років «Інститут забезпечує своєчасне внесення передбачених законодавством платежів та податків, тобто забезпечує соціальний захист своїх працівників, та не в праві допускати заборгованість по вищезазначених платежах». Щодо надання основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки з 25 серпня 1999 року по 01 серпня 2003 року та роки вимушеного прогулу з 02 серпня 2003 року по 11 листопада 2018 року позивач зазначає наступне. Враховуючи обов`язковість рішення суду, у тому числі і рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2010 року по справі 2-79/10 у частині поновлення позивача на роботі з 02 серпня 2003 року і фактичного допущення її до виконання попередніх обов`язків за місцем їх виконання нею до її незаконного звільнення, обов`язковим було і надання відповідачем позивачу щорічно відпусток та нарахування й перерахування/сплата їй середньої заробітної плати для їх оплати, щодо місячних сум середньої заробітної плати для оплати відпусток - страхових внесків (зокрема у певні періоди, коли відпустки мало було бути надано, збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, надходжень на цей вид соціального страхування від сплати ЄСВ). Проте, сторона відповідача вважає, що обов`язок по наданню позивачу відпусток за час її роботи, виконаним у повному обсязі. Однак позивач не погоджується зі зазначеним та вважає, що дане твердження є голослівне, бездоказове, недостовірне, яке спростовується обставинами викладеними в позовній заяві та даними нею поясненнями в судовому засіданні. Щодо перерахування/сплати середньої заробітної плати для оплати позивачу основних щорічних оплачуваних відпусток, зазначено наступне. Розрахунок відпускних здійснений відповідачем, не відповідає регламентованому пунктом 2 (абзац 1) розділу II Порядку - не здійснено за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, як мав бути здійсненим, а відтак є неправильним, не обґрунтованим положеннями Порядку № 100, які стосуються оплати щорічних відпусток, із неправомірним застосуванням положень Порядку, що не стосуються обчислення середньої заробітної плати для оплати основних щорічних оплачуваних відпусток, а стосуються інших випадків збереження середньої заробітної плати, інших випадків нарахувань, іншого розрахункового періоду. Розрахунок відпускних, здійснений відповідачем, за яким сума відпускних складає 163745,31 грн, до того ж обчислений із заробітних плат, які є нижчими за державні гарантії оплати праці, а значить і незаконним. Крім того, позивач зазначає, що сума 131807,01 грн. не є всією належною до сплати сумою для оплати основних щорічних оплачуваних відпусток позивачу. Розрахунок здійснено відповідно до положень пунктів Порядку, які регулюють нарахування сум середньої заробітної плати для оплати щорічних відпусток, а відтак позивачу мають бути сплачені відпускні у сумі загальним розміром 198116,80 грн. за 1120 календарних днів відпусток та без будь-яких відрахувань із суми відпускних, які має здійснити відповідач за свій рахунок, як винна у своєчасному ненаданні та неоплаті відпусток особа, із правильним визначенням сум відрахувань щодо місячних сум відпускних за фактично відпрацьовані та роки вимушеного прогулу позивача - на виконання обов`язкової до застосування практики Європейського суду. Враховуючи викладене, позивач просить прийняти викладені у відповіді на відзив пояснення і аргументи щодо наведених відповідачем заперечень проти позову та мотиви їх відхилення та задовольнити позов. Крім того, відповідачем подано додаткові пояснення стосовно розрахунку позивача станом на 18.03.2019 року, в яких зазначено наступне. Так, у своєму розрахунку від 18.03.2019 року позивач посилається на коефіцієнт підвищення заробітної плати за період з 02.08.2003 року по грудень 2017 року - 10,549, як такий, що визначений рішенням суду у справі № 645/6843/15-ц, яке набрало законної сили, та має застосовуватися при нарахування відпускних за щорічні оплачувані відпустки. Звертає увагу суду, що у справі № 645/6843/15-ц судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції «було прийнято розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, наданий позивачем», а не встановлений коефіцієнт підвищення заробітної плати за період з 02.08.2003 року по грудень 2017 року. В свою чергу, в даній справі позивач не погоджується з розрахунком відпускних за щорічні оплачувані відпустки, які були нараховані відповідачем відповідно до норм чинного законодавства України, а саме - до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. Так, позивачу було проведено відповідний розрахунок відпускних відповідачем, виходячи з посадового окладу займаної позивачем посади на підприємстві за останні 12 місяців до надання відпустки. Іншого порядку розрахунку відпускних чинне законодавство не передбачає. Крім того, дані з розрахунку позивача у справі № 645/6843/15-ц не можуть застосовуватися для розрахунку відпускних не лише з тих підстав, що відрізняється порядок таких розрахунків, а й з тієї підстави, що при розрахунку у вказаній вище справі були допущені грубі помилки, які відповідач в силу норм процесуального законодавства не міг оскаржити, оскільки виявив їх після винесення рішення Верховним судом. Тобто, у даній справі суд не може посилатися на помилкові розрахунки в іншій справі. Так, вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 645/6843/15-ц, суд не правильно застосував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. В свою чергу, в розрахунках позивача у справі № 645/6843/15-ц розрахунковою одиницею є заробітна плата, відкоригована за весь період вимушеного прогулу з 02.08.2003 року до 15.12.2017 року та помножена на кількість робочих днів за період з 24.04.2010 року по 15.12.2017 року, без урахування положення п. 10 Порядку про те, що нарахування здійснюються тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів), а не за весь період розрахунку. Тобто, коригування середньої заробітної плати необхідно проводити після кожного підвищення тарифної ставки (окладу) на коефіцієнт її підвищення. Крім того, позивачем у розрахунку станом на 18.03.2019 року безпідставно застосовується коефіцієнт підвищення заробітних плат, знову ж таки, з огляду на те, що розрахунки відпускних проводяться виходячи з установлених працівникові в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу, а не з виплат за останні два місяці роботи, відкориговані на коефіцієнт підвищення заробітної плати. При цьому, звертає увагу суду і на той факт, що у позивача немає жодних правових підстав застосовувати для коригування заробітної плати тарифні ставки і посадові оклади науково- педагогічним працівникам вищих навчальних закладів, встановлені наказом Міністерства освіти і науки України №557 від 26 вересня 2005 року із змінами та доповненнями. Як вбачається з преамбули даного наказу, він був виданий «на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та регулює механізм оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, і не може регулювати заробітну плату працівникам приватного підприємства. В свою чергу, Харківський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» не є бюджетною організацією, а відповідно до п.1.7 Положення про Харківський інститут Міжрегіональної Академії управління персоналом (у формі акціонерного товариства закритого типу) від 21 листопада 2006 року, що діяло в 2010 році, Положення про Харківський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» від 14 грудня 2010 року, «Інститут є госпрозрахунковою організацією, функціонує на підставі цього Положення та довіреності, виданої Академією, складає самостійний баланс, має поточні рахунки в банку, свою печатку і штампи». Відповідно до п.3.5 Положення від 21 листопада 2006 року (п.3.4. Положення від 14 грудня 2010 року) Харківський інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» самостійно веде розрахунки зі своїми працівниками: здійснює оплату праці співробітників і професорсько-викладацького складу, директор встановлює умови оплати праці співробітникам Інституту. Таким чином, наказом Міністерства та науки України не може бути встановлено тарифні ставки і посадові оклади для госпрозрахункової організації (приватної установи), а вищезазначений наказ регулює механізм оплати праці лише працівникам бюджетної сфери. Оскільки немає жодних доказів того, що саме в Харківському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП» на посаді, де працювала позивач, відбувалося підвищення заробітної плати то, відповідно, відсутні підстави для такого коригування. Крім того, як зазначено в п. 10 Порядку, на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Також відповідач не може погодитися з розрахунком позивача і в частині кількості днів відпустки, оскільки розбіжність у кількості днів наданої відповідачем позивачу відпустки і тією кількістю, яку вимагає надати позивач, складає саме 42 дні. Звертає увагу суду, що відповідачем було надано позивачу 1078 днів відпустки, яку продовжено на 32 святкових та неробочих в даному періоді дні: з 12.11.2018 року по 26.11.2021 року (загальна кількість 1110 днів), а в подальшому продовжено з 27.11.2021 року по 01.12.2021 року - на 5 днів лікарняного. Вимога позивача про зобов`язання відповідача додати 42 календарних дні до наданої відпустки є безпідставною, протиправною та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного відповідач просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Крім того, позивачем надані письмові пояснення, у зв`язку з поданням відповідачем письмових додаткових пояснень, стосовно розрахунку позивача. Зазначеними поясненнями остання підтримує викладанні раніше обґрунтування обставин по справі та просить відхилити наведені відповідачем додаткові пояснення щодо розрахунку позивача, як безпідставні, неправомірні, непереконливі. Також додаткові письмові пояснення надані стороною відповідача, якими підтримують раніше викладені заперечення проти позову та просять відмовити [PERSON] у задоволені позову у повному обсязі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Судом за клопотанням позивача витребувані справи № 645/6843/15-ц, № 2-79/10, які були досліджені в судовому засіданні. Присутня в судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача - Макаренко М.І., яка діє на підставі договору № 1 про надання правової допомоги від 11.03.2019 р., у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити у задоволенні позивних вимог у зв`язку з необґрунтованістю. Суд, вислухавши доводи учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що наказом директора Харківської філії Міжрегіональної Академії управління персоналом № 11 «Про відкриття факультету довузівської підготовки» від 24.08.1999 р. з 25.08.1999 р. відкрито факультет довузівської підготовки в Харківській філії МАУП та [PERSON] прийнято на посаду старшого викладача з 25.08.1999 року (т. 1 а.с. 35). Наказом директора Харківського інституту МАУП № 37 від 21.07.2003 р. доцента [PERSON] , у зв`язку з закінченням строку дії контракту, звільнено з роботи з 01.08.2003 р. (т. 1 а.с. 36). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2010 року визнано незаконним звільнення та скасовано наказ № 37 від 21.07.2003 р. про звільнення, поновлено [PERSON] на посаді доцента кафедри лінгвістики Харківського інституту Міжрегіональної Академії управління персоналом з 02.08.2003 року (т. 1 а.с. 13, 234-241). Наказом в.о. директора Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» № 39/1 «По особовому складу» від 12.11.2018 р. скасовано наказ № 37 від 21.07.2003 р. про звільнення [PERSON] на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2010 р. (т. 1 а.с. 14). Разом з тим, наказом в.о. директора Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» № 40 «Про поновлення на роботі [PERSON] » від 12.11.2018 р. [PERSON] поновлено на посаді доцента кафедри лінгвістики Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» з 02.08.2003 р. на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2010 р. у справі № 2-79/10 (т. 1 а.с. 15). Позивач звернулася до відповідача з заявами про надання відпусток з подальшим звільненням (т. 1 а.с. 20-27, 29-32). Наказом в.о. директора Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» № 41/1 «По особовому складу» від 12.11.2018 р. надано [PERSON] , доценту кафедри соціально-гуманітарних дисциплін, основні щорічні відпустки з 12 листопада 2018 року на 1078 календарних дня за фактично відпрацьовані роки 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004 рік та за роки вимушеного прогулу 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, останній день відпустки вважати останнім днем роботи (т. 1 а.с. 33). Як убачається з графіку надання відпусток працівникам МАУП Харківській інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП» на 2019 р. доценту кафедри соціально-гуманітарних дисциплін [PERSON] надано відпусту з 12.11.2018 р. по 26.11.2021 р. у кількості 1078 календарних днів (т. 1 а.с. 34). Згідно наданого відповідачем розрахунку, позивачу нараховані відпускні у розмірі 163735 грн. 41 коп. з урахуванням податків та зборів, до видачі - 131807 грн. 01 коп. Відповідно до платіжного доручення № 269 від 19.11.2018 р. відпускні за 1078 днів у розмірі 131807 грн. 01 коп. перераховані на рахунок позивача та отримані останньою 19.11.2018 р., що підтверджується позивачем та випискою по надходженням по картці на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 72-73. т. 2 а.с. 148). Наказами в.о. директора Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» № 09 від 11.03.2019 р. та № 36 від 17.07.2019 р. «Про відпустку» продовжено строк основних щорічних відпусток [PERSON] - доценту кафедри соціально-гуманітарних дисциплін, у зв`язку з хворобою, по 11 січня 2022 року (т. 1 а.с. 77, т. 3 а.с. 240-241). Так, у статті 24 Загальної декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року, проголошено, що кожна людина має право на відпочинок і дозвілля, включаючи право на розумне обмеження робочого дня та на оплачувану періодичну відпустку. Врегульовується питання часу відпочинку зокрема і Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права. Зокрема у статті 7 Пакту зафіксоване право на відпочинок, дозвілля і розумне обмеження робочого часу та оплачувану періодичну відпустку, так само, як і на винагороду за працю у святкові дні. Вимогами ст. 45 Конституції України закріплено право на відпочинок кожному, хто працює. При цьому, приписами частини 2 цієї ж статті визначено, зокрема, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Статтею 2 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) встановлено, працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці тощо та інші пільги та соціальні гарантії. Згідно ст. 1 Закону України «Про відпустки» - державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Отже, згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Надання працівникам часу для відпочинку для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєвих потреб та інтересів є прямим обов`язком роботодавця. Згідно ч.3 ст.2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Статтею 3 Закону України «Про відпустки» визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Ненадання роботодавцем найманим працівникам щорічних відпусток повної тривалості у строки, визначені Законом про відпустки і КЗпП, є грубим порушенням законодавства про працю. Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Водночас із цим, частиною 6 статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України № 346 від 14.04.1997 року. В додатку «Тривалість щорічної основної відпустки керівних працівників закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних працівників та наукових працівників» до цього Порядку в розділі 4 частини 6 визначено, що викладач має право на відпустку тривалістю 56 календарних днів. Так, позивач є доцентом кафедри соціально-гуманітарних дисциплін Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» та згідно додатку до Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 14.04.1997 р. № 346, має право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 79 КЗпП щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); Так, частиною 1 статті 22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Пунктом 6 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 14.04.1997 р. № 346, передбачено, що у разі звільнення керівних працівників закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних працівників та наукових працівники їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників закладів освіти та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу (з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожний відпрацьований місяць 5,6; 4,2 і 2,8 календарних дня за тривалості щорічної основної відпустки відповідно 56, 42 і 28 календарних днів). Враховуючи, що відповідно до частини першої ст. 5 Закону "Про відпустки" тривалість відпусток незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях, при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у постанові КМУ від 08.02.1995 р. №100. Тобто прив`язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник. Аналіз зазначених вище правових норм у їх сукупності з положеннями статті 45 Конституції України дає підстави для висновку про те, що при звільненні педагогічних працівників, які у робочій рік, за якій надається відпустка, до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, застосовується пропорційність тривалості відпустки залежно від робочого року. Враховуючи те, що позивач, відповідно до наведених вище норм закону, займаючи посаду доцента Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом», має право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів, тому тривалість щорічної основної відпустки за період з 25.08.2018 р. по 12.11.2018 р. - робочий рік 2018-2019, в якому позивач відпрацювала 2 повних місяців та 17 днів (6 днів жовтня 2018 р., 11 днів листопада 2018 р.), повинна складати 14 днів та обраховуватися пропорційно до відпрацьованого позивачем часу із застосуванням коефіцієнту 5,6 календарних дня за кожний відпрацьований місяць ((5,6х2)+(5,6 х6/31)+(5,6х11/30)=14). На переконання суду, правильність наданої відповідачем тривалості щорічної основної відпустки за період роботи з 25.08.2018 р. по 12.11.2018 р. (відпрацьовано менше 10 місяців) підтверджується також листом Міністерства соціальної політики України від 28.10.2016 р. № 616/13/116-16. Приймаючи до уваги, що спір щодо тривалості відпусток з 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018 відсутній, надані стороною відповідача відпустки позивачу тривалістю 1064 дні, за вказаний вище період, не спростовуються та не оскаржуються сторонами, зазначені обставини визнаються сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Разом з тим, враховуючи законність наданої відповідачем тривалості відпустки позивача у кількості 1078 календарних днів, суд погоджується з встановленою відповідачем датою останнього дня відпустки позивача 11 січня 2022 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним надання позивачу відпустки меншої, ніж визначено законом, тривалості та зобов`язання відповідача надати позивачу недодані 42 календарних дні відпустки, виходячи із розрахунку загальної кількості основних щорічних оплачуваних відпусток у 1120 днів, визнавши датою останнього дня відпустки 22 лютого 2022 року не підлягають задоволенню. Позивач обґрунтовуючи вимогу щодо стягнення з відповідача недонарахованої суми щорічних відпусток у розмірі 230 984,56 грн., посилається на те, що відповідачем при обчисленні середньої заробітної плати для оплати щорічних відпусток, в порушення вимог законодавства, взято розмір окладу встановлений позивачу при поновленні на роботі, в той час, як потрібно було застосувати для розрахунку відкориговану заробітну плату за фактично відпрацьований період з 01 вересня 2002 по 01 серпня 2003 р., з чим суд не може погодитися з наступних підстав. Разом із тим, аналізуючи розрахунок відповідача щодо нарахування [PERSON] оплати за час щорічних відпусток, суд приходить до висновку, що визначаючи розмір виплат за час щорічних відпусток за період з 25.08.1999 року по 12.11.2018 року, відповідач невірно застосував пункт 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, а саме здійснив обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки виходячи з установленого позивачу, після поновлення на роботі, посадового окладу, посилаючись на те, що за останні 12 календарних місяців, що передували відпустці, остання не мала заробітку, не звернувши уваги на пункт 7 Порядку. Судами також встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь [PERSON] стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2010 року по день ухвалення рішення суду відповідно до розрахунку на 15 грудня 2017 року у розмірі 477 543 грн. 64 коп. без будь яких відрахувань з неї за рахунок [PERSON] , у зв`язку з невиконанням рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2010 року по справі № 2-79 про поновлення на роботі (т.3 а.с. 1-117). Постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2018 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, а також в частині відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог та в частині стягнення на користь держави судового збору - залишено без змін (т. 3 а.с. 118-156). Постановою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року в незмінній під час апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2018 року залишені без змін (т. 3 а.с. 157-211). Так, пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, визначає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно із пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. При розрахунку середньої зарплати для оплати відпусток потрібно враховувати виплати за час, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, а за час вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення за працівником зберігається місце роботи та середній заробіток. Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року та 30 травня 2019 року у справі № 750/9956/17. Приймаючи до уваги, що основні щорічні відпустки, наказом № 41/1 «По особовому складу» від 12.11.2018 р., надані [PERSON] з 12 листопада 2018 року, розрахунковий період повинен бути з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року. Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 18 червня 2018 року, стягнуто з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу - з 01 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року - 5198,58 грн., з 01 грудня 2017 року по 15 грудня 2017 року - 2738,78 грн. Відповідно до довідки з пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON] , останньою за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року отримано від страхувальника - Харківського інституту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» суму заробітної плати за листопад 2017 року - 5198,58 грн. та за грудень 2017 року - 2738,98 грн. (т. 1 а.с. 85, т. 2 а.с. 125). На час звернення позивача із заявою про надання відпуски рішення суду від 18 грудня 2017 року набрало законної сили та відповідно до статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання. За таких обставин, сума, стягнута вищевказаним рішенням суду на користь [PERSON] за час вимушеного прогулу з 1 листопада 2017 року по 15 грудня 2017 року, включається до розрахунку середньої зарплати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки. З розрахункового періоду виключається час, протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або через інші поважні причини не працювали та за ними не зберігався заробіток або зберігався частково. Отже, в даному випадку розрахунковий період - з 1 листопада 2017 року по 15 грудня 2017 року та кількість календарних днів у розрахунковому періоді становить 45 днів. Однак, відповідач не врахував, що середня заробітна плата, нарахована за період вимушеного прогулу, підлягає включенню до розрахунку середньої зарплати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Таким чином, сумарний заробіток [PERSON] за 45 календарних днів (з 1 листопада 2017 року по 15 грудня 2017 року) складає (5198,58 грн. +2738,98 грн.) 7937,56 грн. та середньоденна заробітна плата позивача становить (7937,56/45) 176,39 грн. Вимоги позивача щодо включення під час розрахунку, при обчисленні середньої заробітної плати [PERSON] , доплати за науковий ступень доктора філософії у розмірі 15 % посадового окладу та надбавки 20% посадового окладу за вислугу років, не знайшли свого законодавчого підтвердження. Враховуючи загальні правила обчислення середньої зарплати для оплати відпусток, які здійснюються, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки (абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100), суд при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки враховує виплати за 45 календарних днів, що передують місяцю надання відпустки, а тому законодавчих підстав для додаткового корегування заробітної плати розрахункового періоду на 35 % (20 % за вислугу років, 15 % посадового окладу) не вбачає. Відповідно до статті 96 КЗпП системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики). Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Таким чином, мінімальний посадовий оклад (тарифна ставка) установлюється в розмірі не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року та діє протягом усього поточного року. Разом з тим, розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Згідно до вимог статті 97 КЗпП оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Так, відповідно до Статуту Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом», затвердженого загальними зборами акціонерів ПрАТ «ВНЗ «МАУП» протокол № 1 від 22 лютого 2016 року, відповідач є вищим та загальноосвітнім навчальним закладом, що функціонує на підставі госпрозрахунку, за рахунок коштів отриманих від реалізації платних послуг науково-дослідної, навчально-методичної та іншої продукції, створений та діє на підставі Конституції України, Законів України «Про вищу освіту», «Про освіту», «Про науку і науково-технічну діяльність», «Про господарські товариства», «Про акціонерні товариства», «Про цінні папери та фондовий ринок» та інших законодавчих актів України. Разом з тим, ПрАТ «ВНЗ «МАУП» має право у встановленому чинним законодавством України порядку визначати форму і систему заробітної плати працівників згідно з чинним законодавством України, встановлювати на договірній основі ставки оплати праці для працівників, розмір виплат за результатами роботи окремих працівників академії не обмежується (т. 1 а.с. 156-159). Положенням про Харківській інститут ПрАТ «ВНЗ «МАУП», затвердженим рішеннями Вченої ради ПрАТ «ВНЗ «МАУП» протокол № 1 від 24.01.2018 р., Наглядової ради ПрАТ «ВНЗ «МАУП» протокол № 3 від 22.01.2018 р., закріплено, що інститут є відокремленим структурним підрозділом ПрАТ «ВНЗ «МАУП», створений на правах філії, є госпрозрахунковим підрозділом та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, постановами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами Міністерства освіти і науки України, рішеннями, наказами, розпорядженнями ПрАТ «ВНЗ «МАУП», цим положенням та іншими нормативно-правовими актами (т. 1 а.с. 180-183). Пунктом 10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Постанова Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. № 963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» включає в себе посаду доцента вищого навчального закладу ІV рівня акредитації, який має ПрАТ «ВНЗ «МАУП». Відповідно до додатку 2 до Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 р. «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» посада науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу ІІІ-ІV рівня акредитації - доцента має 19 тарифний розряд. Як убачається з додатку 1 до зазначеного вище Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 р. [PERSON] , перебуваючи на посаді доцента ПрАТ «ВНЗ «МАУП» за 19 тарифним розрядом має тарифний коефіцієнт - 3,42 (т.2 а.с.133). Абзацом другим примітки 1 до Додатку 1 до наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 з урахуванням змін, зокрема внесених наказом від 20.01.2017 № 81, передбачено, що посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) з 01 січня 2017 року розраховуються, виходячи з розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду, встановленого у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня календарного року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року затверджено на рівні 1600 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року затверджено на рівні 1762 гривні. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року затверджено на рівні 1921 гривня. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року затверджено на рівні 2102 гривні. Згідно до примітки 2 Додатку 1 до наказу № 557 посадові оклади (тарифні ставки) за розрядами Єдиної тарифної сітки визначаються шляхом множення окладу (ставки) працівника 1 тарифного розряду на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі, коли посадовий оклад (тарифна ставка) визначений у гривнях з копійками, цифри до 0,5 - відкидаються, від 0,5 і вище - заокруглюються до однієї гривні. Аналізуючи зазначені правові норми, суд приходить до висновку, що у разі підвищення окладів (тарифних ставок) в розрахунковому періоді, за який здійснюється розрахунок середньої заробітної плати - проводиться коригування. Крім того, коригування необхідне і у разі, якщо місячний оклад (тарифна ставка) прив`язаний до розміру прожиткового мінімуму або мінімальної заробітної плати. Разом з тим, у разі, коли підвищення окладів (тарифних ставок) відбулось під час перебування працівника у відпустці - проводиться коригування середнього заробітку з дня підвищення тарифної ставки (окладу), відповідно до абзацу 2 пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Донарахування проводяться також і в тому випадку, коли працівник відразу після відпустки звільняється, а в період його перебування у відпустці відбулося підвищення окладів, що зазначено в листі Мінпраці від 24 жовтня 2008 року № 696/13/84-08. Таким чином, суд приходить до висновку, що заробітна плата, яка враховується при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Порядок визначення посадових окладів розраховують множенням окладу (ставки) працівника 1-го тарифного розряду (2017 р. - 1600 грн.), (2018 р. -1762 грн.), (2019 р. - 1921 грн.), (2020 р. - 2102 грн.) на відповідний тарифний коефіцієнт (1600х3,42=5472), (1762х3,42=6026,04), (1921х3,42=6569,82), (2102х3,42=7188,84). Таким чином, посадовий оклад за 19 розрядом станом на 01.01.2017 р. дорівнює 5472 грн., 01.01.2018 р. дорівнює 6026,04 грн., 01.01.2019 р. дорівнює 6569,82 грн., 01.01.2020 р. дорівнює 7188,84 грн. Коефіцієнт коригування визначається шляхом ділення - 2018 рік (6026,04 грн.: 5472 грн.= 1,1012), 2019 рік (6569,82 грн.:6026 грн.=1,0902), 2020 рік (7188,84:6569,82=1,0942). Внаслідок чого відкоригований середньоденний заробіток позивача повинно бути встановлено: з 1 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року - 194,20 грн. (заробітна плата за час вимушеного прогулу ((5198,58 грн+2738,98 грн.=7937,56 грн.)х коефіцієнт підвищення 1,101:45 днів (з 01.11.2017 р. по 15.12.2017р.)), з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 211,72 грн. ((5198,58 грн+2738,98 грн.=7937,56 грн.)х коефіцієнт підвищення 1,2003 (1,101х1,0902):45 днів (з 01.11.2017 р. по 15.12.2017р.)), з 1 січня 2020 року - 231,65 грн. ((5198,58 грн+2738,98 грн.=7937,56 грн.)х коефіцієнт підвищення 1,3133 (1,101х1,0902х1,0942):45 днів (з 01.11.2017 р. по 15.12.2017р.)). Отже сума нарахування за час щорічної відпустки, станом на час винесення рішення, повинна складати 240 790, 98 грн. ((194,20 грн.х50 днів відпустки (з 12.11.2018 р. по 31.12.2018р.)=9710 грн.)+(211,72 грн.х354 днів відпустки (з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. з виключенням 11 святкових і неробочих днів)=74 948,88 грн.)+(231,65 грн.х674 дні відпустки (1078 д. -(50 д.+354 д.))=156 132,10 грн.). Враховуючи сплачену відповідачем на користь позивача виплату за час щорічної відпустки у розмірі 131 807,01 грн., суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача оплати часу щорічної відпустки у розмірі 108 983,97 грн. В матеріалах справи відсутні дані щодо фінансової неможливості відповідача виплатити позивачу оплату часу щорічної відпустки з урахуванням коефіцієнту коригування. Приймаючи до уваги, що включена в розрахунковий період середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з 1 листопада 2017 року по 15 грудня 2017 року у розмірі 7937,56 грн., стягнута на користь позивача за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року без будь яких відрахувань, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача оплати часу щорічної відпустки у розмірі 108 983,97 грн. без будь-яких відрахувань податків, зборів та інших обов`язкових платежів за рахунок [PERSON] . Щодо вимог позивача про визначення місячних сум середньої заробітної плати за період основних щорічних оплачуваних відпусток, що почалися 12 листопада 2018 року, у розмірах відповідно до розрахунку на день ухвалення рішення суду по цій справі, суд зазначає, що зазначена вимога є передчасною та не відповідає статті 16 ЦК України, оскільки правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо буде воно порушено в подальшому. Так, матеріалі справи не містять жодного доказу порушення у майбутньому прав позивача у разі задоволення чи часткового задоволення позовних вимог та не визначення відповідачем місячних сум середньої заробітної плати за період основних щорічних оплачуваних відпусток у разі їх зміни. Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача сплатити за свій рахунок, з місячних сум середньої заробітної плати [PERSON] для оплати відпусток, місячні суми податків, зборів та подати за місцем обліку відповідача корегуючі звіти цього страхувальника, уточнюючі податкові розрахунки податкового агента [PERSON] за місяці її знаходження в основних щорічних оплачуваних відпустках, у зв`язку з корегуванням місячних розмірів заробітної плати, нарахувань, відрахувань, суд також приходить до висновку про їх передчасність, оскільки фактів несплати та заперечень щодо правильності нарахування податків і зборів відповідачем під час нарахування відпускних у розмірі 163 735,41 грн. та оплати щорічних відпусток [PERSON] у розмірі 131 807,01 грн. матеріали справи не містять. Так, у разі збільшення судом суми оплати щорічних відпусток перерахування/сплата податків та зборів повинні бути здійсненні роботодавцем під час нарахування та виплати відповідно до рішення суду. У відповідності до ст.ст.12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Пунктом 3 ч. 2 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір з розрахунку 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 768,40 грн. станом на 2019 рік. Так, враховуючи, що позивач [PERSON] за п`ятьма вимогами, що випливають з трудових відносин від сплати судового збору звільнена на підставі п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» й те, що позовні вимоги судом задоволені частково, суд дійшов переконання, щодо стягнення з відповідача на користь держави судового збору, відповідно до задоволених заявлених позовних вимог, в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial