Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON], про зняття арешту, мотивуючи позов тим, що у провадженні державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Остапчук Я.С. знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-7230 виданого 20.11.2008 року Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно і до повноліття дитини даного віку. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 13.07.2012 року на її користь були присуджені аліменти на навчання сина [PERSON] у розмірі 500 грн. щомісячно до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. При проведенні виконавчих дій державний виконавець наклав арешт на 31/100 частки житлового будинку в [ADDRESS]. 04.12.2013 року Вінницький міський суд Вінницької області у справі № 127/23781/13-ц визнав мирову угоду, у якій визнано за нею право власності на 31/100 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Вважає, що накладений арешт є неправомірним, оскільки даними діями порушено її права, так як арешт накладений не на майно боржника [PERSON], а на її майно. Просить зняти арешт з 31/100 частки житлового будинку по [ADDRESS], що складається з наступних приміщень: - в житловому будинку літ. "А": підвал п/А - III площею 42,8 кв. м.; на першому поверсі - гараж І площею 23,7 кв. м.; на другому поверсі кімната 1-9 площею 19,7 кв. м. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з наведених у ньому підстав та суду пояснила, що згідно умов мирової угоди, майно, на яке накладено арешт, належить їй. Накладення арешту порушує її права, оскільки вона немає можливості належним чином зареєструвати право власності на майно. Просить позов задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. Відповідач Ленінський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції в судове засідання свого представника не направив, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи викладене, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України та винести заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Як встановлено в судовому засіданні, у провадженні державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Остапчук Я.С. знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-7230 виданого 20.11.2008 року Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно і до повноліття дитини даного віку. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 13.07.2012 року на користь позивача були присуджені аліменти на навчання сина [PERSON] у розмірі 500 грн. щомісячно до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. При проведенні виконавчих дій державним виконавцем 17.06.2013 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на 31/100 частки житлового будинку в [ADDRESS]. 04.12.2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області винесено ухвалу у справі № 127/23781/13-ц, згідно якої визнав мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої за [PERSON] визнано право власності на 31/100 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та складається з наступних приміщень: - в житловому будинку літ. "А": підвал п/А - III площею 42,8 кв. м.; на першому поверсі - гараж І площею 23,7 кв. м.; на другому поверсі кімната 1-9 площею 19,7 кв. м. Ухвала набрала законної сили 10.12.2013 року. З листа Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції від 17.01.2014 року №710/07-35/19 вбачається, що позивачу відмовлено у задоволенні заяви про зняття арешту з майна. Як вбачається із свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] [PERSON], [INFO] змінила прізвище на [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про задоволення позову, оскільки накладення арешту на майно, у даному випадку, порушує та обмежує права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і має підстави для задоволення заявлених вимог. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує думку позивача, яка просить судові витрати покласти на позивача та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved