Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона із відповідачем [PERSON] сумісно мешкала без реєстрації шлюбу починаючи з травня 2008 року. Під час сумісного проживання у 2009 році сторони придбали 43/100 частки будинку [ADDRESS]. До того ж, під час сумісного проживання із відповідачем в них народилась дитина - син [PERSON], [INFO]. Також зазначила, що 25.11.2010 року сторони зареєстрували шлюб в органах ДРАЦС, і вже перебуваючи у зареєстрованому шлюбі у них народилась друга дитина - син [PERSON], [INFO]. Проте починаючи з 2013 року стосунки між подружжям погіршилися, спільне проживання стало неможливим, і тому відповідач перестав мешкати в сумісно придбаному будинку. При цьому позивач разом із дітьми продовжує проживати у будинку, сплачувати належні рахунки, робити ремонтні роботи. Просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між сторонами з травня 2008 року, визначити спільною сумісною власністю подружжя - будинок [ADDRESS]. А також, з урахуванням того, що із нею мешкають їх спільні діти, просила суд при прийнятті рішення про розподіл сумісного майна подружжя відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на весь будинок. Ухвалою суду від 11.06.2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження, а також відстрочено сплату судового збору але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному сайті Судової влади України, проте у відкрите судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, тому суд за наявності письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони проживали сумісно без реєстрації шлюбу починаючи з травня 2008 року. Під час сумісного проживання у сторін [PERSON] та [PERSON], [INFO] народилась дитина - син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER]. (а.с.8) В подальшому, 25.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області за актовим записом № 506, після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]". (а.с.6) Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого Приморським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився [INFO], батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7) Тож факт сумісного проживання між сторонами без реєстрації шлюбу, починаючи з травня 2008 року знайшов своє підтвердження, та фактично не заперечувався відповідачем в своїй заяві. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За таких обставин суд приходить до висновку про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] із травня 2008 року. Стосовно визначення спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Так, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.03.2010 року за № 25490491, власником 43/100 частки будинку [ADDRESS] є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу № 660 від 23.02.2010 року. (а.с.31) Згідно із вимогами ст. 74 Сімейного Кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто частина житлового будинку придбана відповідачем в період сумісного проживання без реєстрацію шлюбу із позивачем [PERSON], в розумінні ст. 74 СК України є майном яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу майна яке належить їм на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на будинок за позивачем, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" застосування ст. 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Із роз'яснень викладених у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За таких обставин, оскільки стороною позивача не надано доказів щодо істотних обставин, перелік яких міститься у ч. 2 ст. 70 СК України, які б надавали суду підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, а тому суд приходить до висновку про те, що спірна частина будинку належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тобто частки в цьому майні у позивача та відповідача є рівними, а саме 43/200 частки належить кожному (43/100 : 2 =43/200), а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з того, що при зверненні до суду із позовом позивачу [PERSON] відстрочено сплату судового збору, до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки станом на день розгляду справи, судовий збір позивачем не сплачено, а підстави які було враховані судом при відстрочення сплати судового збору у сторони не змінилися, тому суд приходить до висновку про звільнення позивачки [PERSON] від сплати судового збору. При цьому, задовольняючи позовні вимоги частково, суд відповідно до положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 704,80 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial