Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

ПАТ «ПриватБанк» 03.12.2013р. подано до суду позов про звернення стягнення на будинок [ADDRESS], шляхом продажу та виселити відповідача з будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача наполягав на позові та вказав, що [PERSON] не в повному обсягу сплачувала кошти за отриманим кредитом, що дає право достроково звернути стягнення на майно, яке знаходиться в іпотеці. Відповідачка [PERSON] заперечує тим, що постійно сплачує кредит за доведеним до неї графіком при підписанні кредитного договору. Про підвищення процентної ставки її не повідомляли, та вона і не згодна з цим. Тому вважає позов безпідставним. Дослідивши докази по справі, та заслухавши думку сторін, суд дійшов наступних висновків. Між КБ «Приватбанк» та [PERSON] 03.03.08р. укладено кредитний договір на суму 56 075 грн. з яких 50 000 грн. визначено на споживчі цілі, а 6 075 грн - на страхові платежі, відповідно до п. 8.1 кредитного договору ( а.с. 21-26). Строк дії договору встановлено до 03.03.2018р. Період сплати чергових платежів визначено з 01 по 05 число кожного місяця, згідно графіку (додаток №2), яким передбачено сплата щомісяця фіксованої суми в 862,35 грн. Крім того, між цими сторонами 04.03.08р. укладено договір іпотеки на житловий будинок [ADDRESS] в забезпечення виконання кредитного договору ( а.с. 31-36). На час укладення вказаних договорів, КБ «Приватбанк» мав відповідні дозволи на здійснення банківських послуг ( а.с. 41-42). Визнаючи заперечення відповідача по справі такими, що заслуговують на увагу, а надані позивачем докази такими, що не є достатніми для встановлення обґрунтованості позову, суд виходить з наступного. За Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.12р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в п.28 визначено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. В п.30 вказано, що вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено - право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку"); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"). З договору кредиту між сторонами, в п. 2.3.1 та п. 2.3.2 визначено право Банку в односторонньому порядку на збільшення процентної ставки, тобто з 10.01.09р. ці пункти договору є нікчемними і прийняті на підставі них рішення банку - не відповідають закону. Як вбачається з довідки про заборгованість, процентна ставка банком підвищувалась з первинної - 16,08% до 18,12% з 06.10.08р., а в подальшому до 29,52% з 01.02.09р. ( а.с. 8-15). В матеріалах справи є повідомлення Банку на адресу [PERSON] від 28.11.12р. про наявну заборгованість, проте доказів її вручення [PERSON] не має ( а.с. 12-14), окрім того, про підвищення процентів з [PERSON] не укладено додаткового договору, або в іншій спосіб не отримано її згоду з діючим після 10.01.09р. законодавством, новий графік щомісячних виплат з урахуванням підвищення процентів - не укладено між сторонами. Тобто, банком порушено вимоги статей 641 - 642 ЦК та статті 1056-1 ч.6 ЦК при зміні суттєвих умов договору щодо підвищення процентної ставки, що тягне визнання їх нікчемними. Судом досліджено документи, які містяться в іншій цивільній справі № 2/326/289/2013, що розглядалась між тими ж сторонами в цьому ж суді, де [PERSON] надано копії квитанцій про сплату сум кредиту і на час розгляду справи, тобто на липень 3013р. [PERSON] мала переплату за додатком № 2 до кредитного договору: з підлягаючих за графіком сплаті загальної суми - 55 190,4 грн., нею було сплачено 55 198,6 грн., тобто переплата становить 8,2 грн. ( а.с. 43-68). Доказів того, що в подальшому [PERSON] перестала дотримуватись графіку - позивачем не надано. Доказів того, що сума підвищення процентів до січня 2009р. становить суму, яка дає підстави для звернення стягнення на майно що знаходиться в іпотеці - позивачем не надані суду і не здійснено відповідного розрахунку. Таким чином, твердження позивача про наявність вказаної в позові заборгованості на час розгляду справи - не відповідає вимогам закону, та такий розрахунок проведено безпідставно. То ж суд не вважає таку довідку банку як належний доказ по справі. Інші докази порушення вимог діючого кредитного договору з боку [PERSON] - суду не надано. Окрім того, вимога про виселення відповідача та членів її родини не може бути задоволена, так як немає підстав для звернення стягнення на будинок, та і зокрема через передчасність такої вимоги, так як не було дотримано вимог ст.40 ЗУ «Про іпотеку». На підставі викладеного, суд дійшов остаточного висновку про те, що позов заявлено безпідставно і він не підлягає задоволенню в повному обсягу. Сплачена позивачем сума судового збору за ст.88 ЦПК не підлягає відшкодуванню ( а.с. 2-3).

Outcome: dismissed