Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

26 червня 2017 року заявник звернулася до суду з вказаною заявою, яку обґрунтувала тим, що вона одружилася з [PERSON] , від шлюбу у них народився син [PERSON] 20.03.2014 року Індустріально-Самарським ОРВК Дніпропетровської області її сина було призвано до лав Збройних сил України, та призначено його на посаду командира бойової машини командиром відділення 3 парашутно десантної роти 1 парашутно десантного батальйону (військова частина [NUMBER] ). В період з 31 травня 2014 року по 30 червня 2014 року та з 24 липня 2014 року по 31 липня 2014 року її син брав участь у бойових діях на сході України. У кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і на міжнародними інстанціями. 31 липня 2014 року згідно наказу батальйон 25-ї бригади намагався взяти штурмом місто Шахтарськ, Донецької області. Колона десантників, у складі якої перебував її син, потрапила у вогневу засідку військ Російської Федерації. Почався обстріл колони з боку російських військових, які вели вогонь з гранатометів, великокаліберних кулеметів, танків та стрілецької зброї. Снаряд з танку супротивника влучив у бойову машину десанту, на якій їхав її син, від удару машина вибухнула, внаслідок чого її син отримав поранення, несумісні з життям. Згідно довідки про причину смерті та свідоцтва про смерть, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, отримана під час виконання службових обов`язків травма її сина послужила причиною смерті [INFO] . Згідно витягу із наказу командира 25-ї окремої повітрянодесантної бригади, солдата [PERSON] було виключено зі списків особового складу Збройних сил України, у зв`язку зі смертю. Указом Президента України її сина було нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно). Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України, на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому вона просить суд встановити факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 31 липня 2014 року в м. Шахтарськ Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав у повному обсязі, та просив задовольнити її у заявлений спосіб. Пояснив, що встановлення такого факту надасть підстави заявниці для вимог моральної компенсації внаслідок смерті сина з держави-агресора - Російської Федерації. Заінтересована особа - представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Крім цього до суду надійшло клопотання Міністерства соціальної політики України про розгляд заяви без участі їх представника. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 21 листопада 1983 року, запис за №147 (а.с. 30). 20 березня 2014 року Індустріально - Самарським ОРВК Дніпропетровської області [PERSON] було призвано до лав Збройних сил України, про що свідчить витяг із Наказу Міністерства оборони України від 20.03.2014 року № 60 та молодшого сержанта [PERSON] було призначено на посаду командира бойової машини - командиром відділення 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно - десантного батальйону (військова частина [NUMBER] ) (а.с.32). Згідно довідки, виданої військовою частиною № [NUMBER] від 06.02.2015 року, вбачається, що в періоди з 31 травня 2014 року (наказ №116 від 02.06.2014 року) по 30 червня 2014 року (наказ № 137 від 01.07.2014 року) та з 24 липня 2014 року (наказ № 155 від 24.07.2014 року) по 31 липня 2014 року (наказ № 155 від 24.07.2014 року) [PERSON] брав участь у антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області (а.с.33). Із наказу командира військової частини [NUMBER] №27 від 04.02.2015 року вбачається, що молодший сержант військової служби за призивом на особливий період під час мобілізації [PERSON] 1 парашутно-десантного батальйону з 31 липня 2014 року вважався зниклим безвісті. Вважати таким, що загинув 31 липня 2014 року під час участі у антитерористичній операції, внаслідок розтрощення декількох ділянок тіла, ушкоджень внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків, ушкоджень внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій, з 31 липня 2014 року виключити зі списків особового складу частини та зняти з усіх видів забезпечення з 31 липня 2014 року. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.90). [INFO] у віці 30 років помер [PERSON] , місце смерті - Донецька область, місто Шахтарськ, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане 02 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7593, складений 24 жовтня 2014 року (а.с.96). З витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв вбачається, що травма: ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків молодшого сержанта [PERSON] , 1983 року народження, яка згідно лікарського свідоцтва про смерть №785/л від 10.10.2014 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» та свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 02.02.2014 року, послужило причиною його смерті травма та причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с.97). Згідно Витягу із Наказу командира 25-ї окремої повітрянодесантної бригади від 04.02.2015 року № 17-ПМ, солдата [PERSON] було виключено зі списків особового - складу Збройних Сил України, у зв`язку зі смертю (а.с.98). Указом Президента України від 13.08.2015 року № 473/2015\~ [PERSON] нагороджено орденом "За мужність" ІІІ ступеня (посмертно) (а.с.99). Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією "Про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України" від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". 17 березня 2014 року Верховна рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 №891VІІ, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя". Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою, про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки" (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi). "Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю", - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ Кетрін Ештон (http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-es ne viznae referendum na shodi ukraiini_1937380.html). Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною-агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 травня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці другому Постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинули тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також\~постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VІІ\~законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.\~ Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі". Аналізуючи наведені обставини та докази, норми міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларацією прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Згідно з частиною другою\~статті 61 ЦПК України\~обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами\~ Цивільно-процесуального кодексу України. Із дослідженої в судовому засіданні статті під назвою «Бої в Шахтарську, колону десантників розстріляли з засідки", опублікована 31.07.2014 року в інтернет-виданні "УкрМонітор", 31.07.2014 року проросійські бойовики в м. Шахтарськ Донецької області обстріляли українських десантників. 21 боєць загинув,\~ зокрема командир 2-го батальйону. Інтернет-портал "Українські новини" у статті під назвою "Прес-центр АТО: в результаті обстрілу колони ЗСУ в Шахтарську загинули 10 військових" від 01.08.2014 року повідомляє, що 31 липня на півночі міста Шахтарськ Донецької області відбувся бій між військовослужбовцями Збройних сил України і проросійськими бойовиками. 10-ть військовослужбовців Збройних Сил України загинули в результаті обстрілу бойовиками колони українських військових. Дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в м. Шахтарськ Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних Сил України, що відносились до складу 25-ї окремої повітрянодесантної бригади військової частини [NUMBER] . Згідно довідки про причину смерті (до форми № 1 Об/о № 785/л) від 02.02.2015 року, свідоцтва про смерть від 02.02.2015 року серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Реєстраційної служби Дніпропетровського міського правління юстиції, Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв отримана під час виконання службових обов`язків травма [PERSON] послужила причиною його смерті [INFO] . Аналізуючи ці публікації та досліджені докази, суд приходить до висновку, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, [PERSON] загинув в м. Шахтарськ Донецької області [INFO] . Згідно з ч. 2 ст.256 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , проходячи військову службу в підрозділі Збройних Сил України, загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved