Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на прострочення відповідачами виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року про стягнення з них грошових коштів в розмірі 324 630 грн. 90 коп. та рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року про стягнення боргу в розмірі 319 606 грн. 17 коп., а тому просить стягнути з відповідачів індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, що в загальному розмірі становить 81 938 грн. 13 коп. та понесених судових витрат. Позивач в суді позов підтримав та просив про його задоволення в викладених в ньому підстав. Відповідачка [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, в якому висловила незгоду з рішеннями Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року та Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року і стягнення з неї заборгованості в солідарному порядку. Також представник відповідачки [PERSON] подав суду письмові пояснення на позовну заяву, в якому зазначив, що не зважаючи на те, що Вишгородський відділ державної виконавчої служби своєчасно відкрив виконавчі провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року і займався стягненням встановленої рішенням суду суми заборгованості, заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року з відповідачів, в якості юридичної фінансової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, стягнуто індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 319 606 грн. 17 коп., що свідчить про подвійне притягнення відповідачів до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. Крім того зазначив, що виконавчі провадження з примусового виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року відкриті тільки через 6-7 місяці після його ухвалення. У той же час у відповідачів для задоволення вимог стягувача було достатньо нерухомого майна, на яке виконавцем накладено заборону на відчуження, однак виконавча служба затягувала в зверненні стягнення на майно боржників. Також звернув увагу на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства - за наявності прямої вказівки про це в законі. Отже за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, коли грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Відтак вважав, що рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Відповідачка [PERSON] та її представник в суді проти задоволення позову заперечили з викладених у письмових поясненнях обставин. Крім того зазначили, що рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 05 листопада 2011 року встановлено, що відповідачка [PERSON] на момент надання 23 червня 2011 року довіреності відповідачу [PERSON] про розпорядження її земельною ділянкою, починаючи з січня 2010 року, проживала окремо від відповідача [PERSON] , вела від нього окремо господарство, не була пов`язана з ним спільним побутом, тобто були відсутні ознаки сім`ї відповідно до вимог статті 3 СК України. Таким чином вважав, що [PERSON] не несе солідарної відповідальності як дружина за дії [PERSON] по домовленостям, які виникли між ним та позивачем [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, до суду не з`явився і про причини неявки суд не повідомив, коли суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України. За таких обставин вказану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] солідарно стягнуто грошові кошти в сумі 319 720 грн. та судові витрати в розмірі 4 910 грн. 90 коп. Як вбачається з Інформації про виконавче провадження від 12 грудня 2018 року Вишгородським РВДВС ГтУЮ у Київській області 16 листопада 2013 року відкрито виконавчі провадження №40565960 та №40565846 з примусового виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року про солідарне стягнення з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 324 630 грн. 90 коп. 25 січня 2017 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто на користь [PERSON] за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні витрати в сумі 289 336, 77 грн.; 3 % річних в сумі 27 108, 90 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 164, 50 грн., а всього 319 606 грн. 17 коп. Вказані судові рішення набрали законної сили. Постановою заступника начальника Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Матвієнка В.В. від 07 липня 2017 року відкрито виконавче провадження №54257626 за виконавчим листом №363/2952/16-ц виданим 07 березня 2017 року Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] користь [PERSON] боргу в розмірі 319 606 грн. 17 коп. Постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Булавчик Н.В. від 21 серпня 2017 року відкрито виконавче провадження №54560982 за виконавчим листом №363/2952/16-ц виданим 07 березня 2017 року Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] користь [PERSON] боргу в розмірі 319 606 грн. 17 коп. Як вбачається зі скріншоту виписки по рахунку позивача в АТ «Приват Банк», 15 грудня 2017 року ВДВС Вишгородського ГТУЮ у Київської області в ході виконавчого провадження виконавчого листа №2952/16-ц від 07 березня 2017 року позивачу перераховано грошові кошти в сумі 34 650 грн. 94 коп. 19 січня 2018 року постановами заступника начальника Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Матвієнка В.В. в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом (дублікат) №363/547/13-ц від 01 грудня 2016 року виданого Вишгородським районним судом Київської області стягувачу [PERSON] передано земельну ділянку площею 1,0047 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Руднє-Димерська сільська рада, кадастровий номер 3221887200:12:118:0490, цільове призначення - для ведення садівництва та в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №363/2952/16-ц від 07 березня 2017 року виданого Вишгородським районним судом Київської області земельну ділянку площею 0, 1611 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221886001:03:172:0021, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, що належали [PERSON] . Таким чином солідарний борг відповідачів перед [PERSON] за вказаними судовими рішеннями в повному обсязі сплачено 19 січня 2018 року. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19). Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Судом встановлено, що рішеннями Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року та Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року з відповідачів на користь позивача стягнуто грошову суму в загальному розмірі 644 237 грн. 07 коп. (324 630 грн. 90 коп. + 319 606 грн. 17 коп. відповідно) і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням. 14 лютого 2017 року набрало законної сили рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року за яким загальний розмір солідарної заборгованості боржників досяг 644 237 грн. 07 коп. Відтак між сторонами було наявне грошове зобов`язання, яке відповідачі вчасно належним чином не виконували, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки солідарні боржники зобов`язані відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Оскільки внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відтак невиконання боржниками грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц). Встановлено, що солідарний борг відповідачів перед [PERSON] за вказаними судовими рішеннями в повному обсязі погашено 19 січня 2018 року. Розмір суми індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми про стягнення яких просить позивач у вказаному позові розраховані останнім за період з 14 лютого 2017 року по 14 грудня 2017 року, тобто в межах невиконання грошового зобов`язання боржниками. Розрахунок суми індексу інфляції в розмірі 65 841 грн. 02 коп. та трьох процентів річних від простроченої сумив розмірі 16 097 грн. 10 коп. за період з 14 лютого 2017 року по 14 грудня 2017 року є вірним, відповідає матеріалам справи і сумнівів у суду не викликає. Що стосується доводів представника відповідачки [PERSON] про затягування позивачем із зверненням до державної виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження та державним виконавцем в процесі звернення стягнення на майно боржників, то суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року набрало законної сили 14 лютого 2017 року, виконавчі листі з примусового його виконання позивачем отримані 07 березня 2017 року, виконавче провадження за якими відкрито в липні та серпні 2017 року, тобто в межах строку пред`явлення виконавчих листів до виконання передбаченого ст. 12Закону України «Про виконавче провадження». Не надано суду й доказів протиправного затягування державним виконавцем процедури реалізація майна [PERSON] , передбаченої ст. 61Закону України «Про виконавче провадження», коли дії чи бездіяльність державного виконавця в цій частині боржниками відповідно до положень розділу VII ЦПК України не оскаржувалася та протиправними у встановленому Законом порядку не визнавалися. Крім того за змістом виниклих правовідносин і вимог ст. 625 ЦК України відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання і відповідного судового рішення може бути покладена тільки на боржника. В суді не доведено того, що прострочення виконання грошового зобов`язання сталося з вини кредитора/стягувача, коли примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку Закону України «Про виконавче провадження» унаслідок їх невиконання боржниками. Не заслуговують на увагу суду й доводи представника відповідачки [PERSON] , про те, що остання не є солідарним боржником за зобов`язаннями [PERSON] перед позивачем. Так, рішення Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2013 року та Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року, набрали законної сили, в передбаченому законом порядку не скасовувалися та не переглядалися і підлягають обов`язковому виконанню. Невиконання остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, є складовою порушення права особи на справедливий судовий розгляд згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Надання нової (протилежної) юридичної оцінки фактам, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, не відповідає принципу правової визначеності і праву на справедливий судовий розгляд. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення лише через те, що вона переслідує мету домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру" (рішення у справі "Пономарьов проти України", заява № 3236/03, п.40; див. також рішення у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п.52). Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили. За таких обставин суд відкидає доводи сторони відповідача щодо заперечення солідарної заборгованості відповідачки [PERSON] , як неспроможні. Посилання на будь-яке рішення з цього питання, за наявності невиконаних судових рішень про стягнення заборгованості, підставою для їх неврахування бути не може. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а пред`явлений позов про це задоволенню. Крім того позивачем представлене документальне підтвердження понесених ним судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 819 грн. 39 коп., які згідно ст. 141 ЦПК України підлягають солідарному стягненню з відповідачів. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на вимогах Закону й підлягають задоволенню.

Outcome: approved