Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Представник позивачки, звернувшись до суду з даним позовом, посилається на те, що 26 червня 1996 року позивачка [PERSON], як голова товариства покупців державного підприємства сфери послуг "Лідія" та представник регіонального відділення Фонду державного майна України і м. Коломия в особі начальника представництва [PERSON] уклали договір купівлі-продажу державного майна - майна і приміщення перукарні "Лідія" загальною площею 23,3 кв.м., що становило 9/100 частин будинку за адресою : [ADDRESS]. Приміщення покупцем було прийнято та зареєстровано в Коломийському МБТІ за товариством покупців сфери послуг "Лідія". Згідно підписного листа учасників товариства, співвласниками вказаного приміщення перукарні визначено [PERSON] з часткою 33,3%, [PERSON] з часткою 33,3 % та [PERSON] з часткою 33,4%. Зазначає, що після реєстрації права власності на вищевказане приміщення, товариство покупців припинило свою діяльність, а сторони стали співвласниками нежитлового приміщення. Вказує, що з часу придбання, позивачка одноособово користувалась спірним приміщенням, проводила його ремонт, використовувала за призначенням. На даний час приміщення потребує капітального ремонту, однак відповідачі відмовляються вкладати кошти у відновлювальні будівельні роботи, приміщенням не цікавляться, що перешкоджає спільному володінню та користуванню майном. Просить суд припинити право спільної часткової власності товариства покупців сфери послуг "Лідія" в особі співвласників [PERSON] і [PERSON] на належні їм частки спірного приміщення та визнати за позивачкою право власності на це приміщення. Позивачка та її представник в судове засідання не з»явились, представник позивачки подав заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути у його відсутності. Відповідачі на розгляд справи також не з»явились, однак подали заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутності, з позовними вимогами згідні, не заперечують щодо їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 червня 1996 року позивачка [PERSON], як голова товариства покупців державного підприємства сфери послуг "Лідія" та представник регіонального відділення Фонду державного майна України і м. Коломия в особі начальника представництва [PERSON] уклали договір купівлі-продажу державного майна - майна і приміщення перукарні "Лідія" загальною площею 23,3 кв.м., що становило 9/100 частин будинку за адресою : [ADDRESS]. Договір посвідчений державним нотаріусом Коломийської районної державної нотаріальної контори за № Д-772 (а.с.8-12). Згідно акту передачі приміщення № 198 від 20 грудня 1996 року покупець прийняв зазначене вище приміщення (а.с.13). Відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів № 59153 від 19 липня 2017 року спірне нежитлове приміщення зареєстровано в Коломийському МБТІ за товариством покупців сфери послуг "Лідія" в реєстровій книзі № 21 під реєстровим № 517 (а.с.14). Із підписного листа учасників товариства вбачається, що співвалсниками вказаного приміщення перукарні визначено Довагнюк з часткою 33,3%, [PERSON] з часткою 33,3 % та [PERSON] в часткою 33,4% (а.с. 15). У відповідності до Порядку створення та реєстрації товариства покупців у процесі приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 25 травня 1993 року № 235, товариство покупців є добровільним об"єднанням громадян, які уклали угоду про спільну діяльність, з метою придбання об"єктів приватизації у спільну власність. Пунктом 3.1. Порядку передбачено право членів товариства покупців на чатсину придбаного в процесі приватизації майна. Згідно п. 7 Порядку товариство покупців припиняє свою діяльність після досягнення поставленої мети. Як видно із дослідженого, мета діяльності вищевказаного товариства покупців досягнута - викуплено спірне нежитлове приміщення, тому товариство припинило свою діяльність, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками визначених часток зазначеного приміщення. Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не можу бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім"ї. Відповідно до позиції Верховного Суду України, із змісту норми ст. 365 ЦК України випливає, що припинення права на частку допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім"ї. Із змісту позовної заяви вбачається та відповідачами не заперечується, що позивачка одноосібно користувалась спірним приміщенням, провела його ремонт та надавала в ньому перукарські послуги. Згодом [PERSON] виїхала за межі України, приміщення увесь час її відсутності було зачинене та зазнало істотних змін, близьких до аварійного стану. На даний час приміщення потребує капітального ремонту, однак відповідачі відмовляються вкладати кошти у відновлювальні будівельні роботи, приміщенням не цікавляться, що перешкоджає спільному володінню та користуванню майном. Згідно даних технічного паспорта на громадський будинок [ADDRESS] від 26 липня 2017 року загальна площа спірного приміщення складає 21,6 кв.м. Згідно звіту про оцінку вартості майна від 28 грудня 2018 року, ринкова вартість приміщення становить 23400 грн. Враховуючи те, що спірне приміщення є річчю неподільною через невеликі розміри, відповідачі приміщенням не цікавляться, не надають кошти на його утримання, ремонт і облаштування, що перешкоджає позивачу одноосібно здійснювати вказані дії, а також те, що відповідачі проти задоволення позову не заперечують, суд вважає за можливе заявлені вимоги задовольнити. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 183, 365 ЦК України,

Outcome: approved