Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач ФГ "Кривохатько В.В." звернувся до суду з позовом до [PERSON] та ФГ "Форт", в якому вимагає: визнати недійсним укладений 01.10.2017 року між відповідачами договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,47 га, належної [PERSON] та розташованої на території Московської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області; скасувати державну реєстрацію договору від 01.10.2017 року; визнати поновленим договір оренди цієї земельної ділянки, укладений 01.03.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON]; витребувати у ФГ "Форт" земельну ділянку. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 01.03.2007 року він уклав з [PERSON], правонаступником якого є відповідачка [PERSON], договір оренди землі, відповідно до якого отримав оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,47 га, розташовану на території Московської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області; договір було укладено строком на 5 років, державна реєстрація договору відбулася 05.07.2010 року. [INFO] орендодавець [PERSON] помер, спірну земельну ділянку успадкувала [PERSON] Після спливу строку дії договору позивач, за його твердженням, продовжив використовувати земельну ділянку та сплачувати орендну плату за неї [PERSON], при цьому остання не висловлювала ніяких заперечень проти продовження оренди, і не надсилала з цього приводу позивачу ніяких повідомлень. Після оформлення відповідачкою [PERSON] правовстановлюючих документів на земельну ділянку 17.08.2016 року з нею був підписаний новий договір оренди на ту ж земельну ділянку строком на 10 років. Позивач вважає, що за таких обставин дія договору оренди від 01.03.2007 року була продовжена відповідно до положень ст.33 Закону України "Про оренду землі"; проте при спробі державної реєстрації договору від 17.08.2016 року з'ясувалося, що відповідачка [PERSON] та інший відповідач ФГ "Форт" 01.10.2017 року уклали між собою договір оренди тієї самої земельної ділянки, який пройшов державну реєстрацію 17.10.2017 року. Тим самим, як вважає позивач, були порушені його права належного орендаря земельної ділянки, у зв'язку з чим й звернувся до суду із зазначеними вимогами. Відповідачка [PERSON], у свою чергу, звернулася до суду із зустрічним позовом до ФГ "Кривохатько В.В.", в якому вимагає визнати припиненим з 05.07.2015 року договір оренди земельної ділянки, укладений 01.03.2007 року між її батьком [PERSON] та позивачем ФГ "Кривохатько В.В.". Як зазначила відповідачка у своїй зустрічній позовній заяві, договір оренди від 01.03.2007 року пройшов державну реєстрацію 05.07.2010 року, був укладений строком на 5 років, а отже, цей строк сплив 05.07.2015 року. При цьому процедура поновлення його на новий строк врегульована п.8 договору, яким передбачено, що для реалізації такого права орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію; проте такого листа та зразок додаткової угоди відповідачка не отримувала. Також відповідачка вважає, що позивач не дотримав умови поновлення дії договору, встановлені ст.33 Закону України "Про оренду землі", оскільки вона заперечувала проти такого поновлення, та не досягла з ним згоди щодо орендної плати та інших умов договору. При цьому відповідачка додатково зазначила, що первісний орендодавець [PERSON] є її батьком, і помер [INFO], вона є єдиним його спадкоємцем; у липні 2015 року вона зверталася до ФГ "Кривохатько В.В." з листом, в якому повідомила про намір передати земельну ділянку в оренду ФГ "Форт". У судове засідання представник позивача ФГ "Кривохатько В.В." не з'явився, згідно поданої заяви, просить розглянути справу за своєї відсутності. Представник відповідачів адвокат Кравченко В.А. первісний позов ФГ "Кривохатько В.В." не визнав, підтримав зустрічний позов, наполягаючи на тому, то позивач не виконав умови поновлення договору оренди землі, встановлені ст.33 Закону України "Про оренду землі" та п.8 договору від 01.03.2007 року, укладеного між ним та відповідачкою [PERSON] Суд, дослідивши надані йому докази, вважає, що відсутні підстави для задоволення первісного позову, натомість наявні підстави для задоволення зустрічного позову. Так, 01.03.2007 року між позивачем ФГ "Кривохатько В.В." як орендарем та [PERSON] як орендодавцем був укладений договір оренди земельної ділянки (а.с.7-10), згідно якого [PERSON] передав позивачу в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 6,47 га, розташовану на території Московської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державна реєстрація договору відбулася 05.07.2010 року. [INFO] орендодавець [PERSON] помер, спірну земельну ділянку успадкувала відповідачка [PERSON] 17.08.2016 року між позивачем ФГ "Кривохатько В.В." та відповідачкою [PERSON] був підписаний договір оренди землі (а.с.16-17), яким передбачалося передача тієї ж земельної ділянки в оренду позивачу строком на 10 років. Разом з цим, також вбачається, що 01.10.2017 року відповідачі [PERSON] та ФГ "Форт" уклали між собою договір оренди спірної земельної ділянки строком на 10 років (а.с.18-19), який пройшов державну реєстрацію 17.10.2017 року. Обидві сторони також визнали ту обставину, що 5-річний строк дії договору від 01.03.2007 року, укладеного між [PERSON] та ФГ "Кривохатько В.В.", слід обчислювати з моменту його державної реєстрації - з 05.07.2010 року, тобто строк дії договору був встановлений до 05.07.2015 року. Стаття 33 Закону України "Про оренду землі", якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, об'єднує два випадки пролонгації договору оренди. Так, згідно ч.1 ст.33 цього закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2-5 цієї статті). Для застосування ч.1 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та про своє рішення. Зі змісту позову вбачається, що позивач на такі підстави позовних вимог не посилався. Згідно ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Разом з цим, відповідачкою [PERSON] суду наданий екземпляр листа-повідомлення від 07.07.2015 року з відміткою пошти (а.с.32-33), з якого вбачається, що вона після закінчення строку дії договору заперечила проти поновлення договору оренди землі, про що повідомила позивача. Крім того, згідно положень чч.6-7 ст.33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що у разі поновлення договору оренди з підстав, встановлених ч.6 цього Закону, в обов'язковому порядку у місячний строк має бути укладена додаткова угода. Ґрунтуючи свій позов, позивач послався на те, що 17.08.2016 року між ним та відповідачкою [PERSON] був підписаний договір оренди землі (а.с.16-17), яким передбачалося передача тієї ж земельної ділянки в оренду позивачу строком на 10 років. Але суд не може прийняти цей договір як доказ виконання позивачем вимог чч.6-7 ст.33 Закону України "Про оренду землі" з наступних підстав. По-перше, суд виходить з того, що відповідно до ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", право оренди земельної ділянки підлягає обов'язковій державній реєстрації. Згідно ж ч.2 ст.3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як свідчать матеріали справи, договір від 17.08.2016 року, на який посилається позивач, на державну реєстрацію не подавався аж до жовтня 2017 року, ніяких доводів щодо такого тривалого зволікання позивач суду не навів. Відповідно, право оренди у позивача згідно цього договору не може вважатися дійсним, що виключає можливість його захисту у судовому порядку. По-друге, суд також виходить з того, що за змістом чч.6, 7 ст.33 Закону України "Про оренду землі", шляхом укладення додаткової угоди передбачається поновлення попереднього договору на той самий строк і на тих самих умовах. Між тим, співставивши зміст договорів від 01.03.2007 року та від 17.08.2016 року, суд констатує, що вони відрізняються за своїми суттєвими умовами, зокрема, передбачають різні строки оренди (5 та 10 років відповідно), та різні форми орендної плати. Тобто, у даному випадку мова йде не про поновлення договору оренди землі, а про укладення нового договору з іншими суттєвими умовами. За таких обставин суд не погоджується з доводами позивача про наявність підстав для поновлення договору згідно положень ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі". Крім того, суд враховує, що згідно п.8 договору від 01.03.2007 року передбачено, що для реалізації права поновлення договору орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Доказів того, що таке письмове повідомлення мало місце, позивач суду не надав. Отже, законних підстав для поновлення договору оренди земельної ділянки від 01.03.2007 року, укладеного між ФГ "Кривохатько В.В." та [PERSON], немає. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, дія договору від 01.03.2007 року і відповідних зобов'язань за ним припинилася 05.07.2015 року, і зустрічні позовні вимоги відповідачки [PERSON] з цього приводу є такими, що ґрунтуються на законі. На підставі викладеного та

Outcome: approved