Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, зазначивши, що після смерті чоловіка - [PERSON], котра настала [INFO] року, вона успадкувала житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані по [ADDRESS] Ріпкинського району Чернігівської області та вподальшому, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, отримала дозвіл на виготовлення технічної документації про передачу їй у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,25 га., призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. В свою чергу, суміжний землекористувач [PERSON], з надуманих підстав, відмовилась від підписання акта визначення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок та акту прийому-передачі межових знаків на зберігання. Представники органу місцевого самоврядування також відмовились від підписання розробленої проектної документації, без попереднього її погодження з [PERSON] Вподальшому, рішенням державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Ріпкинському районі, позивачеві було відмовлено у внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, без погодження технічної документації зі сторони [PERSON] та Неданчицької сільської ради. Таким чином, вважаючи бездіяльність відповідачів неправомірною, [PERSON] просить: 1) визнати відмову Неданчицької сільської ради Ріпкинського району та [PERSON] від підписання акта визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та акту прийому-передачі межових знаків на зберігання, протиправними; 2) зобов'язати відділ Держземагенства у Ріпкинському районі здійснити державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,25 га., розташованої по [ADDRESS] Ріпкинського району Чернігівської області, без визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та без підписання акта прийому-передачі межових знаків на зберігання; 3) зобов'язати відділ Держземагенства у Ріпкинському районі видати позивачеві витяг про державну реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з тих підстав, що погодження меж земельних ділянок у розмірах та конфігурації, які визначені в проектній документації, виготовленій на замовлення [PERSON], порушить її право на власну земельну ділянку, котрою [PERSON] володіє на законних підставах. Крім того, відповідач пояснила, що [PERSON] вже заволоділа частиною земельної ділянки, на яку [PERSON] має правовстановлюючий документ. Представник відповідача, в особі Неданчицької сільської ради, позов не визнала, пояснивши, що земельною комісією створеною при сільській раді, встановлено, що площа земельної ділянки яка перебуває у власності [PERSON], на 0,0083 га. менша, ніж зазначено в правовстановлюючому документі. Невідповідність площі земельної ділянки відповідача може бути обумовлена тим, що її частиною користується позивач [PERSON] Представники відділу Держземагенства в судовому засіданні позов не визнали з тих підстав, що [PERSON] у встановленому законом порядку, набула право власності на суміжну зі [PERSON] земельну ділянку, а не погодження сторонами зовнішніх меж ділянок, вказує на спір про їх розмір та конфігурацію, що в свою чергу, унеможливлює внесення державним реєстратором відомостей до Державного земельного кадастру про право власності [PERSON] на нерухоме майно. Представники відділу Держземагенства також вказали, що державний реєстратор, являючись посадовою особою відповідача, самостійний у прийнятті рішень щодо внесення або не внесення даних про право власності до ДЗК. Крім того, відділ Держземагенства не уповноважений на вчинення дій щодо визначення меж земельних ділянок на місцевості і не має для цього спеціалістів та обладнання. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 05.11.2012 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою, позивачеві [PERSON] належить житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] Ріпкинського району Чернігівської області. У відповідності до ч.1,2 ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної сільської ради, за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішенням Неданчицької сільської ради Ріпкинського району від 27.12.2012 року позивачеві [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування успадкованого нею нерухомого майна. На замовлення позивача, ТОВ "Молодіжна інвестиційна компанія" розробило технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки на місцевості, призначеної для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, які успадкувала [PERSON] Суміжна земельна ділянка, загальною площею 0,1118 га., яка розташована на землях Неданчицької сільської ради та призначена для ведення індивідуального садівництва, згідно державного акта серії ІІІ ЧН № 030918, виданого 15.03.2000 року, належить на праві приватної власності відповідачеві [PERSON] Рішенням виконкому Неданчицької сільської ради № 40 від 21.06.2012 року, земельній ділянці, яка була передана у власність [PERSON], присвоєно адресу - [ADDRESS] В судовому засіданні сторони не оспорювали факт належності [PERSON] правовстановлюючого документа та правомірність присвоєння адреси земельній ділянці, призначеній для ведення садівництва. Правовстановлюючий документ на землю, який був виданий [PERSON] 15.03.2000 року, на момент розгляду справи судом, є чинним, а рішення виконавчого комітету Неданчицької сільської ради про присвоєння земельній ділянці адреси, не змінювалось і не скасовувалось. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та голова Неданчицької сільської ради відмовились від підписання акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] від 29.12.2012 року. Вказаний акт підписано лише одним із суміжних користувачів - [PERSON] Рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-7400026022013 від 12.12.2013 року, [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей до ДЗК через відсутність підписів відповідачів в актах визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки та актах прийому-передачі межових знаків на зберігання. Статтею 91 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства. Вирішення питань стосовно земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні громадян та додержання правил добросусідства, відповідно до ст.158 ЗК України, покладено на органи місцевого самоврядування. З матеріалів справи вбачається, що Неданчицькою сільською радою, в межах її повноважень, вживалися заходи щодо врегулювання спору між [PERSON] та [PERSON] з приводу володіння та користування земельними ділянками. Так, на підставі рішення виконавчого комітету Неданчицької сільської ради № 56 від 21.11.2013 року, у відповідності до вимог Закону України "Про місцеве самоврядування", було створено комісію по вирішенню спірних земельних питань у складі семи осіб. 26.11.2013 року вказаною комісією проведено обмір земельної ділянки належної [PERSON], за наслідками якого було встановлено, що фактичний розмір ділянки, яка перебуває у власності відповідача, на 0,0083 га. менший, ніж зазначено в правовстановлюючому документі. За змістом вказаного акту і пояснень сторін, які вони дали в судовому засіданні, зменшення площі земельної ділянки [PERSON], стало наслідком самозахвату частини цієї ділянки позивачем [PERSON] У відповідності до акту, складеного комісією по вирішенню земельних спорів, станом на 23.12.2014 року, відповідач [PERSON] розібрала частину паркану, встановила його на новому місці, таким чином повернувши [PERSON] частину спірної ділянки, розміром 0,0083 га. Як позивач [PERSON], так і відповідач [PERSON], в судовому засіданні підтвердили обставини, відображені у акті від 23.12.2014 року. В той же час, [PERSON] не дала згоди на підписання акту погодження меж земельної ділянки, додатково мотивуючи свою відмову тим, що [PERSON] іншим чином порушує її право користування земельною ділянкою. Крім того, [PERSON] пояснила, що підписання нею акта, призведе до порушення прав іншого землекористувача - її рідного брата [PERSON], котрий являється ще одним суміжним землекористувачем, однак не має правовстановлюючих документів на землю. Таким чином, орган місцевого самоврядування у визначений законом спосіб, не зміг врегулювати спору між власником і користувачем суміжних земельних ділянок. Не підписання [PERSON] акту погодження меж, являється перешкодою в реалізації права позивача на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, так як орган місцевого самоврядування позбавлений можливості затвердити технічну документацію та прийняти рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки. В свою чергу, територіальний орган Держкомзему, не має достатніх підстав для внесення у Державний земельний кадастр інформації про право власності [PERSON] на нерухоме майно. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що підстави, за яких [PERSON] відмовляється від підписання акту погодження меж суміжних ділянок, є надуманими та прямо вказують на порушення нею правил добросусідства. Частинами 2, 3 ст.158 ЗК України передбачено, що земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, вирішуються виключно судом. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. В той же час, з урахуванням конкретних обставин справи, суд позбавлений можливості у передбаченому процесуальним законом порядку, в повній мірі перевірити обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень. Так, з пояснень представника Неданчицької сільської ради вбачається, що на посаді землевпорядника працює особа, котра не має спеціальної освіти, а в його розпорядженні відсутні спеціальні інструменти та обладнання, які давали б можливість з повною достовірністю визначити межі земельних ділянок, їх площу, конфігурацію та можливі точки накладення. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він має повну вищу освіту за фахом інженера-землевпорядника, працює в ТОВ "Молодіжна інвестиційна компанія" і ознайомлений з технічною документацією, розробленою на замовлення [PERSON] Свідок особисто не приймав участі у виготоленні проекту документації, безпосередньо не виїжджав для обстеження меж земельних ділянок. Зі слів іншої особи, яка розробляла проект, останній розроблявся з дотриманням всіх вимог, передбачених діючими нормативними документами, з виїздом на місцевість, застосування необхідних приладів і обладнання та в присутності сторін. На прохання [PERSON] до проекту неодноразово вносилися зміни, на які давала згоду і [PERSON] Суд не може вважати належними і допустимими покази [PERSON], оскільки про фактичні обставини справи він дізнався з чужих слів; безпосередньо не розробляв проекту документації; не проводив обмірів земельних ділянок, отже його показання не можуть вважатися доказами, у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України. Пунктом 1.16 "Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі", затвердженої наказом Держкомзему № 43 від 04.05.1999 року, передбачалось, що технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку включає, зокрема, кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки та збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів. Згідно п.2.3 вказаної вище Інструкції, межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість), за наявними планово-картографічними матеріалами. У відповідності до п.2.4 Інструкції, перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки, здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Держкомзем України наказом № 376 від 18.05.2010 року затвердив інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено ст.198 ЗК України при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. В той же час, таке погодження є складовою технічної документації при передачі громадянам земельних ділянок у власність. Скасовуючи попередні судові рішення, винесені у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмету і з тих же підстав та повертаючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції, в ухвалі від 27.08.2014 року, зазначив, що суд І інстанції не звернув уваги на те, що погодження при кадастровій зйомці як комплексі робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, здійснюється з метою правильного визначення меж земельної ділянки та відповідно не перевірив межі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], згідно даних земельного кадастру; конфігурацію спірних земельних ділянок, їх взаємне розташування; не з'ясував, чи має місце накладення земельних ділянок та, відповідно, точні розміри і координати такого накладення, обґрунтувавши свої висновки на припущеннях. Вказівки суду вищестоячої інстанції є обов"язковими для суду, який повторно розглядає справу. При новому розгляді справи, суд у передбаченому процесуальним законом порядку, вживав заходи щодо виконання вимог, викладених в ухвалі ВССУ від 27.08.2014 року та призначав земельно-технічну експертизу, оскільки без застосування спеціальних знань, встановити фактичні обставини справи не виявляється можливим. Після повернення з експертної установи матеріалів справи без виконання, ініціатор експертизи - позивач [PERSON], відмовилась від повторного призначення експертних досліджень, в тому числі в іншій установі. Відповідачі в судовому засіданні також відмовились від проведення експертизи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач, належними і допустимими засобами доказування не довела обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог. Таким чином підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Судові витрати по справі відсутні.

Outcome: dismissed