Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ГУНП в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, посилаючись на бездіяльність органів ГУ НП в Одеській області, які проводять досудове розслідування 33 місяці, тобто понад розумний строк та по кримінальному провадженню № 12016160480000122 від 12.01.2016 року слідчі дії не виконуються, рішення по цей час не прийняте, що стало підставою звернення до суду. Крім того, позивач зазначала, що ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м.Одеси від 05.01.2016 року, 01.06.2016 року, 20.12.2016 року, 21.02.2017 року, 21.03.2017 року, 12.06.2017 року, 22.06.2017 року, 30.01.2018 року, 06.02.2018 року визнано бездіяльність посадових осіб Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області протиправною. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з таким рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного суду від 02 травня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року - без змін. У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 травня 2019 року. Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11 червня 2020 року прийнято вказану справу до свого провадження, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. За наслідком чого, судом, 09.07.2020 року було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 05.11.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявна заява від позивача про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Представник Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області 09.07.2020 року також надав до суду заяву про відмову в задоволенні позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні 05.11.2020 року, за наявними в ній матеріалами справи, з метою дотримання строків розгляду справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.12.2015 року [PERSON] звернулась до СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме щодо злочину, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України у відношенні в.о. голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради Рогачко Л.О. На підставі ст.303 КПК України [PERSON] звернулась до Київського районного суду м.Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.01.2016 року у справі №520/36/16-к, задоволено скаргу [PERSON] до посадових осіб СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області задоволено, зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за заявою [PERSON] від 29.12.2015 року. 12.01.2016 року заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12016160480000122 за ч.1 ст.366 КК України. 24.05.2016 року [PERSON] звернулась до СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із клопотанням по кримінальному провадженню №12016160480000122 щодо проведення слідчих дій. 30.05.2016 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси із скаргою на бездіяльність слідчого, що полягає у порушенні норм ст. 220 КПК України, а саме не повідомлення про прийняте рішення по клопотанню від 24.05.2016 року. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2016 року скаргу [PERSON] задоволено. Зобов`язано уповноваженого слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області розглянути відповідно до ст.220 КПК України в рамках кримінального провадження №12016160480000122 клопотання потерпілої [PERSON] від 24.5.2016р. про проведення слідчих дій з винесенням вмотивованої постанови у випадку повної або часткової відмови в задоволенні клопотання. 12.12.2016 року [PERSON] звернулася до Київського ВП в місті Одесі з клопотанням про проведення ряду процесуальних, слідчих (розшукових) дій, р рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016160480000122. У зв`язку з не розглядом вказаного клопотання, [PERSON] звернулась до слідчого судді Київського районного суду міста Одеси зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області, за наслідком чого 20.12.2016 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою скаргу заявника [PERSON] , - задоволено частково. Визнано бездіяльність слідчого СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, яким здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016160480000122 та зобов`язано слідчого розглянути клопотання [PERSON] від 12.12.2016 року, у встановленому законом порядку, про що повідомити останню, у відповідності до вимог ст.220 КПК України. Судом також встановлено, що надалі ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 21.02.2017 року визнано дії відповідної посадової особи СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, щодо не розгляду клопотання [PERSON] № Е-169 від 30.01.2017 року в строки, передбачені ст.220 КПК України, незаконними. Зобов`язано слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Яценко В.Є. розглянути клопотання № Е-169 від 30.01.2017 року відповідно до вимог ст..220 КПК України. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 21.03.2017 року скаргу заявника [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження в порядку ст.ст.303 КПК України - задоволено. Постанову в.о. начальника СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області Мулявки Н.В. від 27.09.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016160480000122 від 12.01.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України - скасовано. Зобов`язано слідчого, яким здійснюється досудове розслідування вказаного кримінального провадження всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку, підтвердити або спростувати факт кримінального правопорушення та забезпечити прийняття законних обґрунтованих процесуальних рішень. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 06.02.2018 року скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого щодо не розгляду клопотання - задоволено. Визнано бездіяльність слідчого, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016160480000122 від 12.01.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, яка полягає у не надані відповіді на клопотання [PERSON] від 01.02.2018 року за № Є-260. Зобов`язано слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016160480000122 від 12.01.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, розглянути клопотання [PERSON] від 01.02.2018 року за № Є-260 в порядку та у спосіб визначений КПК України, про що невідкладно повідомити останню. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 15.02.2018 року скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо не розгляду її клопотання в порядку ст.220 КПК України - задоволено. Визнано бездіяльність керівника СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та зобов`язати останнього розглянути клопотання [PERSON] від 08.02.2018 року за вхідним номером Є-344, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12016160480000122 від 12.01.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, про що повідомити останню. На підставі викладено вбачається, що 12.01.2016 року на підставі звернення [PERSON] , було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016160480000122 відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.366 КК України, по якому позивача визнано потерпілим, в рамках якого, слідчими суддями неодноразово визнавалася незаконна бездіяльність слідчих органів стосовно не розгляду клопотань [PERSON] . Матеріали справи, інших доказів не містять, у тому числі доказів стосовно стадії кримінального провадження на цей час. Суд зазначає, що стаття 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди ними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Отже, з матеріалів справи вбачається, що фактично підставою звернення до суду з дійсним позовом є бездіяльність посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, та при вирішені спору щодо стягнення моральної шкоди в даному випадку слід керуватись положенням ч.2 ст. 1176 ЦК України, яка наголошує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом. Як вже зазначалось, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодного доказу на підтвердження завданої позивачеві моральної шкоди та доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Стосовно завданої позивачем шкоди, внаслідок бездіяльності посадових осіб СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області, яка встановлена ухвалами слідчих суддів Київського районного суду міста Одеси від 05.01.2016 року, 01.06.2016 року, 20.12.2016 року, 21.02.2017 року, 21.03.2017 року, 06.02.2018 року, 15.02.2018 року, та яка полягає у нерозгляді посадовими особами клопотань [PERSON] , в передбачений законом строк, суд зазначає наступне. Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст. 1 КПК України). Статтею 220 КПК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй. У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На досудовому провадженні, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, у вказаній редакції, можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлена певна процедура подання скарг на оскарження бездіяльності слідчого у нездійсненні процесуальних дій. Згідно зі статтею 130 КПК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Держава, відшкодувавши шкоду, завдану слідчим, прокурором, застосовує право зворотної вимоги до цих осіб у разі встановлення в їхніх діях складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, або дисциплінарного проступку незалежно від спливу строків застосування та дії дисциплінарного стягнення. Як вбачається, позивач скористався вище визначеною процедурою та оскаржив бездіяльність посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, та у відповідності до КПК України поновив своє право на розгляд його клопотань поданих в межах кримінального провадження №12016160480000122. Отже, сам факт зобов`язання ухвалою суду посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області розглянути подані [PERSON] клопотання та посилання позивача на завдану моральну шкоду позивачу, не може підтверджувати автоматично причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Саме по собі визнання слідчим суддею бездіяльності відповідних посадових осіб СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області під час досудового розслідування кримінального провадження беззаперечно не свідчить про завдання позивачеві такими діями (бездіяльністю) посадових осіб будь-якої шкоди. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 30 січня 2019 року по справі №199/1478/17. Також, суд не приймає посилання позивача стосовно наявності бездіяльності в діях посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області по відношенню до [PERSON] , встановлені ухвалами слідчих суддів Київського районного суду міста Одеси від 12.06.2017 року, 22.06.2017 року, 30.01.2018 року, оскільки зазначені ухвали стосуються розгляду скарг потерпілого в рамках вказаного кримінального провадження - [PERSON] , який не є стороною в цій справі та стосовно якого не заявлено жодних вимог, а відтак не стосується предмету позову в цій справі та порушених прав позивача. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі в їх сукупності, а також надаючи оцінку кожному доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління національної поліції в Одеській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed