Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

АТ КБ " ПРИВАТБАНК " звернулось до Орджонікідзевського міського суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 59 994,55 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, які підтримані у судовому засіданні його повноважними представниками, позивач посилається те, що 29.05.2009 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, зважаючи на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині своєчасного повернення сум отриманих кредитних коштів, в останнього виникла заборгованість, стягнення якої з урахуванням процентів та штрафних санкцій являться предметом судового розгляду. Відповідач, згідно відзиву на позов та наданих у судовому засіданні пояснень його повноважного представника, проти задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Так відповідач посилається на те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено виникнення між позивачем та відповідачем кредитних правовідносин на тих умовах, які зазначені у позові, оскільки останнім не надано оригіналів анкети-заяви та інших складових кредитного договору, а долучені до матеріалів справи копії Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а пам'ятка клієнта, яка є складовою договору взагалі відсутня. Крім того, відповідач та її повноважний представник вказують на те, що останній платіж, згідно наданого позивачем розрахунку, здійснений 17.02.2014р., у той час як позивач звернувся до суду лише у грудні 2017р. тобто поза межами передбаченого чинним законодавством строків давності. Крім того, у процесі розгляду справи, відповідачем подано зустрічну позовну заяву, відповідно до якої остання просить визнати недійсним кредитний договір від 29.05.2009 року, укладений між відповідачем та ПАТ КБ "Приватбанк", посилаючись на те, що станом на час укладення даного правочину відповідач була дитиною, оскільки їй виповнилось лише 16 років, а тому позивач не мав права укладати кредитні договори із неповнолітніми, які не наділені повною дієздатністю, оскільки це не відповідає вимогам ч.2ст.203 ЦК України. Також вказує на те, що ані батьки відповідача, ані орган опіки та піклування свої згоди на укладення кредитного договору не надавали. Повноважний представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" згідно наданого письмового відзиву та пояснень у судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечили у повному обсязі, посилаючись на те, що на момент укладення оспорюваного договору, відповідач була студентом, а відтак наділена певним обсягом прав та обов'язків. Крім того зазначає про те, що відповідачем було укладено кредитний договір із кредитним лімітом у сумі 100 грн., а тому він не виходить за межі дрібного побутового правочину та не потребу згоди батьків. Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується учасниками процесу, 29.05.2009 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» для отримання банківської карти, на яку буде перераховуватись стипендія учня Орджонікідзевського ПТУ-50. Одночасно із даною карткою, відповідачу було надано кредитну картку із лімітом 100 грн., який у подальшому неодноразово було збільшено, востаннє до 1800 грн. 29.11.2012р. Наведене підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, заявою клієнта від 29.05.2009р., випискою по рахунку [PERSON], довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ім'я [PERSON], довідкою про видані кредитні картки за договором б/н. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що між учасниками спору виникли кредитні правовідносини, які регулюються нормами ст..1054 ЦК України, в силу якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У той же час, згідно загальних засад цивільного законодавства, правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У свою чергу, в силу вимог ст..30 даного кодексу, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 32 коментованого кодексу передбачено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). При цьому, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Із матеріалів справи слідує, що станом на момент укладення кредитного договору відповідач була неповнолітньою, оскільки досягла лише 16-річного віку, а відтак остання була наділена неповною цивільною дієздатністю, тобто могла лише вчиняти дії, передбачені ст..ст.31,32 ЦК України. У свою чергу на вчинення неповнолітнім інших, не передбачених ст..ст.31,32 ЦК україни правочинів, вимагається обов'язкова згода батьків або піклувальників. Водночас, як зазначає відповідач та її представник, батьки [PERSON] своєї згоди на укладення останньою кредитного договору від 29.05.2018р. не надавали. При цьому, жодних доказів, які б свідчили про надання ними такої згоди чи подальшого схвалення ними даного правочину, матеріали справи не містять. У той же час, посилання позивача на те, що укладення між сторонами оспорюваного кредитного договору не виходить за межі дрібного побутового правочину судом оцінюється критично з огляду на наступне. Так, відповідно до ст..31 ЦК України, неповнолітня особа має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. При цьому правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Водночас, як свідчать матеріали справи та вказує позивач, відповідачу встановлено кредитний ліміт на картку у розмірі 100 грн., який було збільшено до 1800 грн. Також в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що за користування кредитними коштами згідно умов договору відповідачу встановлено 30% річних. Звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором, укладеного із неповнолітньою [PERSON], позивач просить стягнути суму боргу у розмірі 59 9994,55 грн. За таких обставин, із урахуванням встановленого кредитного ліміту, відсоткової ставки процентів за користування кредитними коштами, ціни позову, а також складності змісту кредитних правовідносин, у тому числі що стосується наслідків невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором, укладення кредитного договору у будь-якому разі не можна віднести до дрібного побутового правочину. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст..222 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. З огляду на те, що укладений неповнолітньою [PERSON] кредитний договір до дрібного побутового правочину віднести не можна, суд вважає, що такий правочин вчинений останньою поза межами її цивільної дієздатності. У той же час будь-яких відомостей про те, що батьками неповнолітньої [PERSON] було надано згоду на укладення даного правочину, позивачем суду не надано. Також матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наступне схвалення батьками відповідача даного оспорюваного правочину. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, поданого [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним у повному обсязі. У свою чергу, згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на наведене, позовні вимоги за первісним позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved