Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО» 19.05.2021 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього грошових коштів в сумі 41913,00 грн., в рахунок виплаченого страхового відшкодування власнику застрахованого транспортного засобу марки «Фольксваген», реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 31.10.2019 року з вини відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.05.2021 року, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, у разі відсутності відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання призначене на 22.11.2021 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, однак під час розгляду справи до суду надходила заява від його представника, разом з письмовими поясненнями стосовно позову, в яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав його необґрунтованості та посиланням на те, що поданий звіт №01-004 від 12.05.2020 року не є належним доказом в розумінні положень ЦПК України, а провести судову авто товарознавчу експертизу, для встановлення дійсної суми завданої шкоди власнику пошкодженого транспортного засобу не представляється можливим, що підтверджується відповіддю судового експерта Федотова Ф.В. від 22.08.2021 року на звернення відповідача. На підставі вищевикладеного, подання сторонами по справі заяв з процесуальних питань, відсутності заперечень проти розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 22.11.2021 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних в матеріалах справи документів. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.01.2020 року о 12 годині 17 хвилин [PERSON] керуючи транспортним засобом «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , по вулиці Авдєєва-Чорноморського в місті Одесі, під час руху заднім ходом не впевнившись в безпечності маневру, скоїв зіткнення з припаркованим автомобілем марки «Фольсваген», реєстраційний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив п. 10.9 ПДР України. За наслідком вказаного правопорушення, постановою судді Київського районного суду міста Одеси Чванкіна С.А. від 03.03.2020 року по справі №947/1443/20, визнано [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. Накладено на [PERSON] штраф у розмірі 340 гривень. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 03.01.2020 року, додатковому доказуванню не підлягає. У насідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Як вбачається пошкоджений у вказаній дорожньо-транспортній пригоді марки «Фольсваген», реєстраційний номер [NUMBER] , належав на праві власності [PERSON] , якою на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правову відповідальність, як власника вказаного транспортного засобу було зареєстровано в АТ «СК «ІНГО» на підставі договору страхування №870500277.19 від 29.10.2019 року, зі встановленим строком дії з 31.10.2019 року по 30.10.2020, зі встановленою сумою страхового відшкодування у розмірі вартості транспортного засобу в сумі 777170,00 грн. Відповідно до рахунку АдСЧТО01452 від 13.05.2020 року, складеного ТОВ «Автомобільний дім», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Фольсваген», реєстраційний номер [NUMBER] , складає в сумі 80929,50 грн. Яке вбачається, АТ «СУ «ІНГО» 02.06.2020 року винесено страховий акт №2566126, відповідно до якого визнано страховим випадком і належним до сплати, власнику пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 03.01.2020 року, страховим відшкодуванням у розмірі 80929,50 грн., які підлягають перерахуванню ТОВ «Автомобільний дім» на підставі рахунку АдСЧТО01452 від 13.05.2020 року. 10.06.2020 року АТ «СК «ІНГО» було проведено виплату вказаного страхового відшкодування у розмірі 80929,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням №9287 від 10.06.2020 року. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»). Відповідно до статті 5 вказаного Закону, страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (стаття 6 Закону). Статтею 16 Закону встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 21 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхувальник зобов`язаний зокрема повідомити страховика про настання страхового випадку в строк, передбачений умовами страхування. Страховик в свою чергу у відповідності до статті 20 Закону зобов`язаний зокрема протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Статтею 1192 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди в натурі або відшкодування завданих збитків в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1194 ЦК України передбачено, що у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду України викладених у своїй постанові від 04.07.2018р. (справа №755/18006/15-ц), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі страхувальник. Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 24.03.2021 року по справі №523/3212/19, який зокрема зазначив: « ПрАТ «СК «Українська страхова група» та ПрАТ СК «ВУСО» мають насамперед вирішити спір між собою в межах установленого ліміту страхової відповідальності останнього для правильного урегулювання спору між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та відповідачем, у протилежному випадку - до вирішення питання про наявність підстав для відшкодування заподіяної шкоди за рахунок страховика відповідача, зокрема у судовому порядку, - у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити через передчасність та пов`язану із цим необґрунтованість позовних вимог.». Як вбачається з наданого до суду витягу з Централізованої бази даних МТСБУ, станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, 03.01.2020 року, відповідальність власника транспортного засобу марки «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував відповідач, була застрахована а ПрАТ «СК «АСКО-Донбас Північний», з визначеною сумою ліміту за майнову шкоду у розмірі 130000,00 грн. Отже в даному випадку, позивач набув право вимоги зі стягнення з ПрАТ «СК «АСКО-Донбас Північний» з виплаченої суми у розмірі 80929,53 грн. суми страхового відшкодування, у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як стверджує позивач, ПрАТ «СК «АСКО-Донбас Північний», за запитом позивача, враховуючи коефіцієнт фізичного зносу, визнано страховим випадком та відшкодувало на користь позивача виплачену суму страхового відшкодування у розмірі 39016,53 грн., за наслідком чого просить суд стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, що становить 41913,00 грн. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Суд зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження викладених посилань стосовно звернення до старховика відповідача та здійсненої ПрАТ «СК «АСКО-Донбас Північний» виплати позивачеві суми страхового відшкодування, за наслідком чого суд позбавлений можливості встановити дійсну різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, а враховуючи вищевказані висновки Верховного Суду, вважає позов позивача передчасним та не підлягаючим задоволенню. Крім того, позивач на підтвердження заявлених вимог надав до суду звіт №01-004 спеціаліста-оцінювача зі встановлення вартості матеріального збитку, спричиненого володільцю автомобіля марки «Фольсваген», реєстраційний номер [NUMBER] , складений 12.05.2020 року ФОП [PERSON] , відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Фольсваген», реєстраційний номер [NUMBER] , складає в сумі 93049,94 грн, вартість матеріального збитку, завданого володільцу транспортного засобу, внаслідок аварійного пошкодження складає в сумі 40316,53 грн. Отже, зазначена позивачем сума страхового відшкодування у розмірі 39016,53 грн., яка підлягає стягненню зі Страховика відповідача, є необґрунтованою та безпідставною. Статтею 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Як вбачається, під час складення зазначеного звіту, оцінювач не був попереджений про кримінальну відповідальність. Разом з тим, судом встановлено, що сторона відповідача позбавлена можливості провести судову експертизу за заявою учасника справи, на підставі ст. 106 ЦПК України, що підтверджується поданою до суду відповіддю судового експерта Федотова Ф.В. на звернення про неможливість проведення судової авто товарознавчої експертизи від 22.08.2021 року. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на викладене, вбачається, що вимоги позову є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням відмови у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed