Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого [ADDRESS]. На випадок своєї смерті [PERSON] заповідального розпорядження залишено не було. Спадкоємцем першої черги за законом до спадкового майна є позивач та їхні спільні діти - відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], які спадщину у встановлені законом строки не прийняли і не вчинили жодної з дій, які би свідчили про їх намір прийняти таку. В зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для подачі документів на оформлення спадщини. Однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв"язку із тим, що спадкодавцем за життя не було оформлено правовстановлюючі документи на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Позивач вказує, що його дружина набула права власності на спірний будинок, а він в свою чергу спадщину в порядку спадкування прийняв, оскільки постійно проживав разом зі своєю дружиною, однак на даний час його право на нерухоме майно не визнається. Просить суд визнати за ним право власності в цілому на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] з надвірними спорудами. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову завірену заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову завірену заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує та просить такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову завірену заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти задоволення заявленого позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. В судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] в с.Сасово Виноградівського району померла дружина позивача - [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого [ADDRESS]. На випадок своєї смерті, [PERSON] заповідального розпорядження залишено не було. Спадкоємцем першої черги за законом до спадкового майна є позивач та їхні спільні діти- відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], які спадщину у встановлені законом строки не прийняли і не вчинили жодної з дій, які би свідчили про їх намір прийняти таку. В зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги, позивач звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для подачі документів на оформлення спадщини. Однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв"язку із тим, що спадкодавцем за життя не було оформлено правовстановлюючі документи на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Відповідно до виготовленого КП Виноградівським РБТІ Технічного паспорту від 16.09.2015 року та довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за №400/15 від 26.09.2015 року вбачається, що житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], будівництвом завершений (рік закінчення будівництва 1990 рік), не є самочинно збудованим, будівля та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування і проживання, такі рахуються за [PERSON], однак за життя нею не було виготовлено правовстановлюючих документів, які передбачені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на сьогоднішній день вимагаються нотаріусом для оформлення спадкових прав. Крім того, згідно довідки виконкому Сасівської сільської ради Виноградівського району за №821 від 21.08.2015 року, вбачається, що згідно погосподарської книги, житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], рахується за [PERSON], яка [INFO] померла. З довідки виконкому Сасівської сільської ради Виноградівського району №1890 від 09.09.2015 року слідує, що [PERSON], яка померла [INFO], мала у користуванні земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до ст.10-13 глави III Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Відповідно до ч. 3. ст. З Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Правомірність звернення позивача до суду з даним питанням підтверджується також правовими позиціями, викладеними в постанові Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно п.6 якої спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), а у відповідності до п.37 - з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Отже, враховуючи, що дружина позивача [PERSON] набула права власності на спірний будинок, у відповідності до законодавства, яке діяло на час завершення його будівництва, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України позивач прийняв, оскільки постійно проживав разом із своєю дружиною, інші особи, які би могли бути закликані до спадкування, спадщину не прийняли, однак на даний час право позивача на нерухоме майно не визнається, позивач вважає, що у нього є всі правові підстави для визнання за ним права власності на вищезазначений спадковий будинок. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved