Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , правонаступником якого ухвалою суду від 20.07.2020 року було залучено до участі у справі [PERSON] 07.12.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Фермерського господарства «Сільгоспновація Плюс» про стягнення суми боргу за договором позики, (т.1 а.с.2-4), який було уточнено 26.02.2018 року (т.1 а.с.37-39), в якому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 474 020,80 грн., проценти за користування позикою в розмірі 1 990 887,36 гривень, проценти в якості компенсації втрат позичальника в порядку передбаченому ч.2 ст. 625 ЦК України, та п.5.4 договору 478 365, 99 грн., пеню в розмірі 786 222, 77 грн., штраф в розмірі 199 088, 74 грн. та судові витрати по справі. Пред`явлені вимоги позивач мотивував тим, що 07 грудня 2017 року, він звернувся з позовною заявою до відповідача-1 і відповідача-2, в якій виклав вимоги щодо стягнення боргу за договором позики, якій уклав відповідач-1 на користь відповідача-2, відповідно до п.1.2. Договору, де вказано, що «Предметом позики є готівкові кошти у національній валюті - гривні для здійснення підприємницької діяльності». Відповідно до діючого законодавства України, як на момент укладання договору позики, так і на момент подання позову, підприємницьку діяльність можуть вести фізичні особи, які в установленому порядку зареєстровані в якості підприємців, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», та в інших окремих випадках прямо передбачених законами України. Одним із таких випадків є Закон України «Про фермерське господарство», відповідно до ст.1 якого - «Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону. Голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України». Таким чином, укладаючи договір позики грошових коштів для здійснення підприємницької діяльності, відповідно до пункту 1.2. Договору Позики, пан [PERSON] діяв не тільки як фізична особа, але і як голова фермерського господарства, оскільки ніякої іншої підприємницької діяльності крім керування Фермерським господарством він не здійснював, а як наведено вище, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян. Співвласником фермерського господарства «Сільгоспновація плюс» є його дружина, тобто член його сім`ї. Виходячи з цього положення Закону, другим відповідачем в цьому позові позначена юридична особа - Фермерське господарство «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС», оскільки громадянин [PERSON] укладаючи цей договір діяв на його користь. На їх думку, відповідно до правового становища пана [PERSON] до юридичної особи - фермерського господарства «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС», та правової конструкції договору позики вони нерозривно пов`язані один з одним, бо на момент укладання договору позики, пан [PERSON] не мав права здійснювати ніяку іншу підприємницьку діяльність, ніж діяльність голови фермерського господарства, і це було очевидно. За таких обставин, позивач змушений був вказати юридичну особу - Фермерське господарство «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС» як солідарного відповідача. 23 липня 2010 року, між фізичною особою підприємцем [PERSON] та фізичною особою [PERSON] , було укладено договір грошової процентної позики, відповідно до пункту 1.1. якого [PERSON] прийняла на себе зобов`язання надати відповідачу позику в сумі 200 000 грн. строком на один місяць, а [PERSON] прийняв на себе зобов`язання повернути через місяць позику, та сплатити за користування нею проценти, в розмірі 5% від запозиченої суми за весь термін користування позикою та здійснити інші платежі передбачені умовами договору. Узгоджуючи умови договору, сторони керувалися чинним законодавством України, а саме параграфом першим глави 71 Цивільного кодексу, яким врегульовані правовідносини щодо позики. Відповідно до п.2.1. Договору, сума позики становить 200 000 грн. (двісті тисяч гривень). Пунктом 4.1. договору закріплено, що позикодавець зобов`язаний надати позику протягом 10 днів з моменту підписання цього договору, а пунктом 4.2. врегульовано, що позика надається у готівковому порядку шляхом вручення Позичальнику зазначених коштів під розписку про їх отримання, а пунктом 4.3. позика вважається наданою Позикодавцем Позичальнику з моменту підписання розписки про їх отримання Позичальником. Пунктом 2.2. договору визначений розмір процентів за користування позикою, який становить 5% від суми позики. Сплата процентів, відповідно до пункту 2.3. договору здійснюється в день повернення позики шляхом вручення готівкових коштів позикодавцю під розписку в їх отриманні. При цьому пунктом 2.4. договору передбачено, що нарахування та сплата процентів здійснюється Позичальником самостійно без окремої вимоги Позикодавця. Виконуючі своє зобов`язання, 23 серпня 2010 року, сторони написали договір, [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в сумі 200 000 грн., про що останній надав розписку в отриманні коштів. При цьому, сторони домовилися, що позика надається тільки на один місяць. Пунктом 3.2. договору сторони обумовили, що остаточною датою повернення позики є 24 серпня 2010 року. На випадок порушення цієї домовленості, сторони передбачили настання таких обставин. Позичальник у випадку прострочення виконання зобов`язання буде повинен сплатити штраф у розмірі 10 відсотків від щомісячної суми процентів, а також неустойку в розмірі 10 відсотків від розміру позики за кожен день прострочення (пункти 5.2. і 5.3. договору). При цьому, в пункті 5.2. сторони договору чітко визначили, що неустойка нараховується за кожен день, від дати вказаної в розділі 3 цього договору (24 серпня 2010 року) до дати фактичного повернення предмету даного договору (пункт 1.2. Предметом позики по даному договору є готівкові кошти у національної валюті гривні, на здійснення підприємницької діяльності). Крім того, відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В статті 625 ЦК України йдеться про те що «Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 5.4. Договору позики встановлено, що «У разі порушення умов цього договору, Позичальник повинен сплатити позику, проценти та компенсації з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також десять процентів річних від простроченої суми. Тобто в розумінні ст.625 ЦК України та п.5.4. Договору Позики, позичальник повинен сплатити не три, а десять відсотків річних, в якості додаткової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Коли [PERSON] та [PERSON] укладали договір вони керувалися вимогами ст.628 ЦК України, якими закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. [PERSON] на момент укладання договору мала статус фізичної особи-підприємця, і разом з іншими особами підприємцями, у тому числі і з позивачем по справі та відповідачем мала договірні відносини. Так з відповідачем - 2, [PERSON] мала договір офіційного представництва продукції у галузі забезпечення продуктами харчування бюджетних установ, організацій та підприємств від 20 листопада 2008 року, а з відповідачем -1 як з керівником та засновником Фермерського господарства «Сільгоспновація Плюс», який відповідно до ст..1 Закону України «Про фермерське господарство» в такій формі здійснює підприємницьку діяльність. А з позивачем [PERSON] мала договір про надання послуг бухгалтера. Таким чином, [PERSON] зв`язували з обома договірні відносини. Більш того, кошти які [PERSON] надала в якості позики [PERSON] , належали на праві власності [PERSON], і надавалися ті кошти з його згодою. Просто на момент укладання договору [PERSON] на було в місті Кривому Розі, і питання про надання коштів у позику від імені [PERSON] було вирішено по телефону. Відповідно до ст.638 ЦК України оферентом до укладання цього договору виступив саме відповідач [PERSON] [PERSON] ж акцептуючи цей договір обумовила тільки усі істотні його умови, про предмет договору, строк на який він укладається, порядок повернення позики, сплати процентів за користування позикою та відповідальність на випадок порушення договору, оскільки вона надаючи позику керівнику свого контрагента розуміла, що кошти яки вона мала у своєму оперативному розпорядженні їй особисто не належать і повинні бути повернуті нею у певний термін. Тобто сторони виконали усі вимоги діючого законодавства щодо укладання цього договору, надали йому відповідну письмову форму, визначили усі істотні умови і реально виконали його передавши предмет позики, про що відповідач склав розписку. При визначені форми договору, сторони керувалися статтями 51 та 1047 Цивільного Кодексу України, якими врегульовано що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, а також те що договір позики укладається у письмової формі коли позикодавцем є юридична особа. І саме на підтвердження укладання договору позики може бути представлена розписка позичальника, яка підтверджує факт передання позикодавцем визначеної грошової суми. На час підготовки позовної заяви, відповідачами [PERSON] та ФГ «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС» взяті на себе зобов`язання по своєчасній сплаті процентів та поверненню позики не виконані. З моменту укладання договору до моменту складення позовної заяви минув трирічний строк пред`явлення позову для захисту порушених прав, але він вважає, що позивач не пропустив строку позовної давності у зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.263 ЦК України, перебіг строку позовної давності зупинявся і ще не сплинув, а подовжується до теперішнього часу з урахуванням наступного. ФОП [PERSON] працювала з юридичною особою - Фермерським господарством «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС», де відповідач працював керівником та має статус засновника, на постійній основі згідно договору комерційного представництва від 20 листопада 2008 року та довіреності (додається), відповідно до якого виконувала юридичні та інші дії відносно реалізації продукції підприємства відповідача кінцевому споживачу, а саме: аналіз ринка державних закупівель, підготовка тендерної документації для участі в торгах, безпосередня участь у торгах (подача тендерних пропозицій, ведення листування, процедур оскарження в судах), укладання договорів поставки за результатами проведених процедур державних закупівель, організація юридичного і бухгалтерського супроводу виконання договорів, доставка товарів тощо. При цьому, комерційний представник виконував свої функції не тільки від імені виробника (відповідача по справі), а за необхідності і від свого імені. [PERSON] , як керівник підприємства, з яким [PERSON] працювала на договірній основі, неодноразово позичав кошти для здійснення підприємницької діяльності (п.1.2. договору позики) свого підприємства. Таким чином необхідно з`ясувати момент виникнення порушення грошового зобов`язання, та початок перебігу строку позовної давності. Зважаючи на той факт, що взаємовідносини між ФОП [PERSON] та відповідачем, як керівником ФГ «Сільгоспновація Плюс» базувалися в першу чергу на договорі комерційного представництва і розрахунки проводилися за цим договором, ФОП [PERSON] вирішила розділити господарські і грошові відносини, виключивши з них договір позики і передавши свої права по ньому ФОП [PERSON] , як власнику цих коштів. 20 грудня 2010 року, між ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] було укладено договір уступки права вимоги (цесії), про що відповідач знав. 13 січня 2014 року, ФОП [PERSON] цінним листом, з описом вкладення, направив відповідачу листа з вимогою сплатити борг у місячний термін. Але відповідач свої зобов`язання за договором не виконав і на листа не відповів. Звертає увагу суду на те, що ФОП [PERSON] , користувався у своєї підприємницької діяльності послугами бухгалтера [PERSON] , яка за окремим договором вела бухгалтерській облік і зберігала бухгалтерську документацію, ФОП [PERSON] і ще декілька підприємців, яки разом, або окремо друг від друга приймали участь в державних закупівлях продуктів харчування для дитячих комунальних установ і закладів, та також мали свої договірні відносини з відповідачем по справі. 02 серпня 2012 року, в рамках кримінального розслідування відносно голови комітету з конкурсних торгів відділу освіти виконкому Довгинцевської районної у місті Кривому Розі ради [PERSON] , та головного бухгалтера відділу освіти виконкому Довгинцевської районної ради в м. Кривому Рози ОРОС-[PERSON] по кримінальній справі №411/8826/1, в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в кабінеті бухгалтера [PERSON] працівниками УБОП було проведено обшук, та вилучено комп`ютерну техніку, справи і папки з документами. Серед цих папок, знаходилися оригінали договорів і первинної документації, яка підтверджує наявність договірних відносин між сторонами по справі. Ці документи і техніка були залучені до матеріалів кримінальної справи відносно голови комітету з конкурсних торгів і головного бухгалтера, які 20 лютого 2013 року були засуджені. Після вступу вироку в законну силу, позивач неодноразово звертався до органів прокуратури з вимогою повернути йому документи, які були вилучені. 24 листопада 2016 року, представник позивача [PERSON] отримала в Криворізькій місцевій прокуратурі № 1 документи які були вилучені в період обшуку. За таких обставин, позивач по справі об`єктивно на міг користуватися оригіналами договору позики та розписки від 23 липня 2010 року, і був позбавленим можливості ними користуватися за обставин, з якими закон пов`язує таке поняття як непереборна сила. Відповідно до п.1 ч.1 ст.263 ЦК України, перебіг строку позовної давності зупиняється, якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила). Примусове вилучення у бухгалтера [PERSON] документів щодо господарської діяльності позивача, представниками правоохоронних органів, вважає, слід розглядати саме як надзвичайну, невідворотну подію яка перешкоджала використати документи для пред`явлення позову. Таким чином, момент виникнення підстав для відліку строку позовної давності є 25 серпня 2010 року. 02 серпня 2012 року, перебіг строку давності був зупинений відповідно до п.1 ч.1 ст.263 ЦК України. 24 листопада 2016 року, відповідно до ч.3 ст.263 ЦК України, перебіг позовної давності продовжився. З урахуванням викладеного на момент подання позовної заяви строк позовної давності ще не минув і закінчується він тільки 16 грудня 2017 року, але просять суд врахувати ці обставини і врахувати в загальний строк позовної давності строк на який він зупинявся. Що ж до строків застосування позовної давності про стягнення неустойки у вигляді пені в розмірі 10 відсотків від суми позики, згідно пункту 5.2. договору, то в даному випадку слід керуватися не пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України про правила спеціальної (скороченої) позовної давності, а частиною першою статті 259 ЦК України, якою закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. [PERSON] і [PERSON] в пункті 6.3. договору чітко визначили, що «Сторони узгодили збільшення строку позовної давності до десяти років що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тому при здійсненні розрахунку позовних вимог, ця домовленість сторін договору була врахована, і пеня розраховувалась за весь період користування позикою. Строк позовної давності для пені за договором спливає 24 липня 2020 року. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», законодавець розглядає фермерське господарство як форму підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку. Частиною 4 ст.1 цього закону визначено, що фермерське господарство підлягає державної реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Тобто, законодавець в цьому випадку ставить знак рівняння між поняттям юридична особа та фізична особа - підприємець, коли йдеться про фермерське господарство. Важно що будь то юридична особа, або фізична особа-підприємець, відповідно до частини першій статті 1 ЗУ «Про фермерське господарство», законодавець визначив: «фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян». Саме - підприємницька діяльність громадян. Таким чином, укладаючи договір позики і вказуючи в п.1.2. договору про те що «Предметом позики по даному Договору є готівкові кошти у національній валюті - гривні, для здійснення підприємницької діяльності», голова ФГ «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС» [PERSON], який ніколи не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не міг ніяк інше брати гроші як для використання їх у господарській діяльності ФГ «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС», а відповідно діяв не тільки особисто для себе, а в першу чергу для ФГ «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС». За таких підстав, з огляду на перелічені вище правовідносини, зазначають, що договір позики в даному випадку є договором, який поєднує в собі і цивільний договір між фізичною особою [PERSON] і господарський договір, а сторони договору є громадянин України і юридична особа. 02.05.2018 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відкрито провадження по даній справі (т.1 а.с.41). 26.06.2018 року від представника відповідача [PERSON] до канцелярії суду надійшло клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів та клопотання про виклик свідків (т.1 а.с.73-75, 77-79). 26.06.2018 року від представника позивача до канцелярії суду надійшло клопотання про витребування доказів (т.1 а.с.76). 26.06.2018 року від представника відповідача [PERSON] до канцелярії суду надійшов відзив проти позову з доданими документами, відповідно до якого зазначають, що позовні вимоги ФОП [PERSON] до відповідача [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики в сумі 3928585 грн. 66 коп. відповідач не визнає повністю та вважає, що у задоволені позову необхідно відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог та пропуском строку позовної давності, а до відповідача ФГ "Сільгоспновація Плюс" взагалі не заявлено ніяких позовних вимог. Вважає, що договір уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, укладений між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] повинен відповідати вимогам ст.ст. 202-236, 626-654 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Тобто, при недосягненні сторонами згоди хоча б за однією з них, договір вважається неукладеним. Оскільки, договір уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, укладений між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , тобто між суб`єктами господарювання, то у відповідності до ст. ст. 2, 55 ГК України, на правовідносини, що виникли між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] поширюються вимоги ГК України. Відповідно до ч.3 ст.180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Так, предметом уступки права вимоги є зобов`язальна вимога, яка повинна бути дійсною, належним чином індивідуалізованою та правомірною. Стаття 514 ЦК України зазначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.1 договору уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, укладеного між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові за договором позики (грошової) від 23 липня 2010 року укладеного між Цедентом та [PERSON] (Боржник). Пунктом 2 спірного договору визначено, що за цим Договором Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника належного виконання наступних зобов`язань: а) суму основного зобов`язання; б) суму штрафних санкцій. Згідно з п.3 спірного договору, право вимоги засновано на Договорі позики (грошової) від 23 липня 2010 року та розписці до даного договору про отримання грошових коштів боржником. Проте, спірний договір не містить суми боргу, яка передається за цим договором, крім того, між ФОП [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір процентної позики (грошової) від 23.07.2010, однак, в договорі уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, укладеному між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] мова йде про договір позики (грошової) від 23 липня 2010 року. Отже, спірний договір не містить ідентифікації вимоги, що передається, в ньому не визначено об`єм прав, які передані, неточно зазначено назву договору, право вимоги за яким передається, тобто відсутня така істотна умова, як предмет договору. Крім того, спірний договір не містить будь-яких посилань на те, що ФОП [PERSON] отримує будь-які матеріальні чи нематеріальні блага від ФОП [PERSON] за передачу права вимоги боргу у [PERSON] , тобто спірний договір не містить таку істотну умову, як ціна договору. У разі ж безоплатної передачі ФОП [PERSON] ФОП [PERSON] права вимоги боргу у [PERSON] , повинен був укладатися договір дарування, зміст, порядок і умови укладення якого чітко визначені цивільним законодавством. Таким чином, сторонами при підписанні договору уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, не додержана вимога ст. 638 ЦК України, а саме не визначено конкретний обсяг прав, які передані іншому кредиторові, сума боргу, право вимоги якої передається та не визначено ціну договору, що є істотною умовою для укладення господарського договору у відповідності до ч. 3 ст. 180 ГК України. Враховуючи вищевикладене, договір уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010 є неукладеним та не породжує юридичних наслідків, в результаті чого, відсутні і будь-які правові підстави щодо вимоги позивачем від відповідача щодо виконання останнім зобов`язань, передбачених цих договором. Позивачем в позовній заяві зазначено: " [PERSON] на момент укладення договору мала статус фізичної особи-підприємця, і разом з іншими особами підприємцями, у тому числі і з позивачем по справі та відповідачем мала договірні відносини. Так з відповідачем - 2, [PERSON] мала договір офіційного представництва продукції у галузі забезпечення продуктами харчування бюджетних установ, організацій та підприємств від 20.11.2008, а з відповідачем - 1, як з керівником та засновником ФГ "Сільгоспновація Плюс". А з позивачем [PERSON] мала договір про надання послуг бухгалтера. Таким чином, [PERSON] зв`язували з обома договірні відносини. Більш того, кошти, які [PERSON] надала в якості позики [PERSON] , належали на праві власності [PERSON] , і надавалися ті кошти з його згодою. Просто на момент укладення договору [PERSON] не було в місті Кривому Розі, і питання про надання коштів у позику від імені [PERSON] було вирішено по телефону. Відповідно до ст. 638 ЦК України, оферентом до укладення цього договору виступив саме відповідач [PERSON] , [PERSON] акцептуючи цей договір обумовила тільки усі істотні його умови, про предмет договору, строк на який він укладається, порядок повернення позики, сплати процентів за користування позикою та відповідальність на випадок порушення договору, оскільки вона надаючи позику керівнику свого контрагента розуміла, що кошти які вона мала у своєму оперативному розпорядженні їй особисто не належать і повинні бути повернуті нею у певний термін". Звертають увагу суду, що відповідно до договору про надання бухгалтерських послуг від 01.01.2010, укладеного між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , відсутні повноваження ФОП [PERSON] на оперативне управління коштами ФОП [PERSON] , а тим паче надання їх у позику. Крім того, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦПК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, якщо, як стверджує позивач, кошти, які [PERSON] надала в якості позики [PERSON] , належали на праві власності [PERSON] , і надавалися ті кошти за його згодою, то договір процентної позики (грошової) від 23.07.2010 є удаваним правочином з метою приховування реального контрагента даного правочину, а договір уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010 є удаваним правочином, оскільки направлений на укриття вказаного факту. Крім того, відносини що виникають при укладенні, виконанні, припиненні договору позики укладеного з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, юридичною особою або фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, які діють в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при визначенні переліку фінансових послуг все ж застосовується поняття «позика». Згідно з пунктом 1 статті 1 зазначеного Закону фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та віднесена до відповідного реєстру в порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. При цьому, зазначений Закон відносить послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту в виключний перелік фінансових послуг і встановлює, що право на здійснення цієї операції мають фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Також Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено укладення у письмовій формі договору про надання фінансових послуг. У той же час, статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновок про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не поширюється на відносини, що виникають між фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, в процесі укладення, виконання та припинення договорів позики. Вважає за необхідне зазначити, що раніше аналогічну позицію висловлював Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва (далі - Держкомпідприємництва). Так, у Листі від 17 листопада 2006 року №8287 Держкомпідприємництва зазначив, що законодавство дозволяє юридичним особам, що не є фінансовими установами, надавати процентні грошові позики за рахунок власних коштів. На думку Держкомпідприємництва, якщо грошові кошти, які складають суму позики, залучені не на поворотній основі позикодавцем, він має право нараховувати відсотки на суму позики, навіть не маючи статусу фінансової установи, оскільки в такому випадку до правовідносин застосовуватимуться нормами ЦК України. Якщо ж позика надається за рахунок коштів, які не належать позикодавцю, а були залучені на поворотній основі від інших осіб, така позика підпадає під ознаки кредиту, надання якого потребує отримання позикодавцем відповідної ліцензії та набуття статусу фінансової установи. Проте, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ні ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), ні ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не займалися таким видом економічної діяльності, як "надання фінансових послуг". З метою офіційного підтвердження чи мала ФОП [PERSON] право надавати фінансові послуги та укладати договори процентної позики (грошової); чи мала ФОП [PERSON] серед видів економічної діяльності, які вона здійснювала, станом на 23.07.2010, такий вид економічної діяльності, як надання фінансових послуг; чи сплачено ФОП [PERSON] податок за надання фінансової послуги; чи мали ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] дохід, який дозволяв їм надати фінансову позику; чи відображено ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] у податковій звітності зміни, які настали внаслідок укладення договору уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, ним, направлено 3 адвокатські запити до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, відповіді на які станом на 25.06.2018 не надійшли, у зв`язку з чим вони будуть надані суду пізніше. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Приписами ч.5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Пунктом 3.1 договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010, укладеним між ФОП [PERSON] та [PERSON] встановлено строк надання позики 31 календарний день, при цьому, п.3.2 визначено, що остаточною датою повернення позики є 24.08.2010. Проте, як вбачається з розписки про отримання коштів [PERSON] , останній отримав кошти 28.07.2010, отже останнім днем повернення коштів є 28.08.2010, а не 24.08.2010. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, перебіг позовної давності про стягнення боргу за договором процентної позики (грошової) від 23.07.2010, починається 29.08.2010. Згідно з ч.1 ст.254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, тобто строк позовної давності про стягнення боргу за договором процентної позики (грошової) від 23.07.2010, закінчується 29.08.2013. До суду з позовною заявою позивач звернувся 07.12.2017 року, отже із пропуском строку позовної давності. Вважає, що посилання позивача про зупинення перебігу позовної давності є безпідставними, оскільки обшук не є непереборною силою, а саме надзвичайною та невідворотною подією. Оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього, не були знищені. Позивач в період з 02.08.2012 по теперішній час не був позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів щодо отримання вказаних документів, або з позовною заявою до суду, в ході якої в порядку ст. 137 ЦПК України (в редакції, що діяла 15.12.2017) витребувати докази, в отримані яких у позивача виникали складнощі. Позивачем не доведено факт вилучення 02.08.2012 року в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , оригіналу договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписки до нього. Так, відповідно до змісту протоколу обшуку від 02.08.2012, проведеному в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , який долучений позивачем до позову, оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього не вилучалися. Також, відповідно до вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2013 та постанови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.03.2013, такі речові докази, як оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього не поверталися, що свідчить, що вони і не вилучалися. Відповідно до копії відповіді Криворізької місцевої прокуратури №1 за №73-5307 вих-16 від 25.11.2016, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , в 2016 році в приміщенні Криворізької місцевої прокуратури №1 отримала документи, вилученні 02.08.2012 під час обшуку в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] . Проте, коли саме та які саме документи отримано [PERSON] не зазначено, документ, який підтверджує перелік документів отриманих [PERSON] не наданий, у зв`язку з чим, мною, як представником відповідача, 14.06.2018 до Криворізької місцевої прокуратури №1 направлено адвокатський запит. У відповідь на адвокатський запит повідомлено, що [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , 24.11.2016 отримала документи вилученні 02.08.2012 під час обшуку в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , проте перелік документів отриманих [PERSON] надати не надається можливим, у зв`язку зі знищенням під час пожежі в прокуратурі, яка мала місце 30.12.2017. Проте, позивачем його примірник, який містить перелік документів отриманих [PERSON] до позовної заяви не долучено, що свідчить, про відсутність серед документів отриманих [PERSON] 24.11.2016 оригіналу договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписки до нього. Крім того, відповідно до договору уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, при укладені договору ФОП [PERSON] передала ФОП [PERSON] оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та оригінал розписки до нього, проте обшук проведено у ФОП [PERSON] , а не у ФОП [PERSON] , тобто виникає питання яким чином та на яких підставах документи знову опинилися у ФОП [PERSON] . Звертають увагу суду, що ФОП [PERSON] 13.01.2014 направив [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів, тобто йому достовірно було відомо про наявність боргу та навіть з часу направлення вимоги до звернення до суду ФОП [PERSON] минуло більше 3 років. Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, посилання позивача на те, що згідно з п.6.3. договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010, сторони узгодили збільшення строку позовної давності до десяти років, що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) є безпідставними, оскільки минули строки позовної давності до основної вимоги, тобто позовна давність спливла і до вимог про стягнення пені та штрафу. Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Враховуючи вищевикладене, наполягають на застосуванні судом наслідків пропуску строку позовної давності, як на одну з підстав для відмови у задоволені позову. Позивачем до позову долучено розрахунок позовних вимог, який суперечить вимогам цивільного законодавства. Так, позивачем розрахована сума позики з урахуванням інфляції в розмірі 474020 грн. 80 коп. та в подальшому від цієї суми нараховані проценти, пеня та штраф, що є неправомірним, оскільки проценти та пеня за кожний місяць повинні розраховуватися виходячи з щомісячного розміру інфляції, а не з підсумкового розміру інфляції за 7 років. Вказане призвело до значного завищення процентів, пені та штрафу. Також, як стверджує позивач, строки позовної давності зупинялися, але за період з 02.08.2012 по 26.11.2016 нараховані проценти, пеня та штраф, що є неправомірним. Крім того, оскільки договір процентної позики (грошової) від 23.07.2010 укладено на 31 календарний день, тобто строк позики закінчується 28.08.2010, то нарахування процентів за користування позикою припиняється 28.08.2010. Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зроблено висновок про правильне застосування норм права відповідно до якого, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, відповідно до розрахунку позовних вимог, долученого до позову, відповідачу нараховано штраф в розмірі 199088 грн. 74 коп., що є неправомірним виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення не можливе, такі обставини свідчать про недотримання положень, закріплених у Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому вимога про стягнення з відповідача суми штрафу суперечить Конституції України.. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2018 року справі № 1521/5041/12-ц, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Посилання позивача, що відповідачами [PERSON] та ФГ "Сільгоспновація Плюс" взяті на себе зобов`язання по своєчасній сплаті процентів та поверненню позики не виконанні є безпідставними, оскільки ФГ "Сільгоспновація Плюс" будь-яких зобов`язань за договором процентної позики (грошової) від 23.07.2010 на себе на брало. Також, посилання позивача, що укладаючи договір позики і вказуючи в п.1.2 договору про те, що кошти отримуються для здійснення підприємницької діяльності, голова ФГ "Сільгоспновація Плюс", брав кошти для використання у господарській діяльності ФГ "Сільгоспновація Плюс", а відповідно діяв не особисто від себе, а в першу чергу від імені ФГ "Сільгоспновація Плюс" є безпідставними, оскільки договір процентної позики (грошової) від 23.07.2010 не містить посилань, що кошти беруться в борг для використання у господарській діяльності ФГ "Сільгоспновація Плюс", тому це лише слова позивача, які нічим не підтверджуються. Підсумовуючи вищевикладене, у задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця [PERSON] до відповідачів [PERSON] , ФГ "Сільгоспновація Плюс" про стягнення боргу за договором позики в сумі 3928585 грн. 66 коп. слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог та спливом строків позовної давності. (т.1 а.с.80-101). 26.06.2018 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (т.1 а.с.106-107). 02.07.2018 року від представника позивача до канцелярії суду надійшло заперечення на відзив відповідача, відповідно до якого зазначають, що відповідач у своєму відзиві, як на одну із головних підстав, вказує, що «позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики відповідач не визнає повністю та вважає, що у задоволенні позву необхідно відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог». Ця позиція відповідача не зрозуміла. Чи він отримував кошти від [PERSON] , а не віддавати хоче тільки за тих обставин, що позивач пізно кинувся їх стягувати. Чи він коштів не отримував, та за цією обставиною взагалі заперечує наявність боргового зобов`язання у зв`язку з неотриманням цих коштів взагалі. Ці питання необхідно з`ясувати обов`язково. Вважає, що заявлені позовні вимоги до відповідачів по справі не окремо до пана [PERSON] та підпорядкованої йому юридичній особі, а двом солідарним боржникам, і стосуються обох одночасно. Тому виділяти окремо кого і в якій частині стосується вимога не має потреби. Відповідно до частини 1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», само поняття фермерське господарство, розглядається законодавцем як один із різновидів підприємницької діяльності громадян. Оскільки кошти в борг бралися для здійснення підприємницької діяльності, а пан [PERSON] ніяку іншу підприємницьку діяльність не здійснює крім фермерського господарства, то і позов правомірно був заявлений ще і до ФГ «СІЛЬГОСПНОВАЦІЯ ПЛЮС». Вважає, що посилання позивача на те що в договорі уступки права не викладені всі умові договору позики, тому сторони (маються на увазі [PERSON] і [PERSON]) не досягли згоди з усіх істотних умов - є неправомірним. Об`єм істотних умов договору уступки права вимоги не вимагає від сторін переписувати в текст такого договору умови уступленого зобов`язання. Достатньо посилання на нього і того, що первісний кредитор передає наступному кредитору весь пакет документів які підтверджують наявність зобов`язання яке передається, а вже в ньому викладені всі істотні умови. Тому в цій частині заперечення на позов не заслуговують на увагу. Робити розрахунок суми вимоги яка передається не має сенсу, оскільки вона постійно змінюється на суму нарахованих відсотків і штрафних санкцій. Зафіксувати в договорі уступки права вимоги суму боргу означає зупини їх нарахування. Вважає, що фінансові взаємовідносини між позивачем та первісним кредитором [PERSON] ніяк не стосуються відповідачів та не мають впливати на суть правовідносин із договору позики. Чиї були кошти [PERSON] чи [PERSON] , [PERSON] це не стосується. [PERSON] мала в своєму оперативному управління значно більші кошти ніж ті що були надані у позику відповідачам, а чому це так, то комерційна таємниця панів [PERSON] та [PERSON] . Оскільки [PERSON] не займалася кредитуванням то надання коштів у позику пану [PERSON] це мабуть виключний випадок, а не правило, тому отримувати ліцензії для здійснення кредитування та надання фінансових послуг, законодавством не вимагається. Звернення адвокатів відповідача до державних фіскальних органів з метою отримання підтверджень що [PERSON] не мала такої ліцензії свідчить тільки про одне, що хтось із них раніше працював в цих органах і у нього склався стереотип проведення податкових перевірок. Ніяких ліцензій на здійснення фінансових послуг [PERSON] не мала, оскільки таким видом діяльності не займалася, а як і було указано вище, це мало разовий характер. Посилання представника відповідача на той факт, що позику було видано тільки на 31 календарний день, тому дата 28 серпня 2010 року є остаточною для нарахування відсотків за користування позикою неправомірно, оскільки весь текст договору свідчить про те що проценти по договору сплачуються щомісячно (п.2.2., 2.5., та інші). Посилання представника відповідача на те що позивач не довів до уваги суду достатніх доказів наявності форс-мажорних обставин, тому слід його вважати таким, який пропустив строк позовної давності є не чим іншим як збліднілою натяжкою. Між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] існував договір про надання бухгалтерських послуг. Тому цілком зрозуміло, що свої фінансово-господарські документи підприємець зберігав в веденні свого бухгалтера. Це очевидний факт і він прямо витікає із характеру правовідносин між ними. Тому не має нічого дивного в тому, що при проведенні обшуку 02.08.2012 року в приміщенні бухгалтера [PERSON] представники правоохоронних органів випадково забрали і документи [PERSON]. Як видно із тексту протоколу обшуку, детальний опис вилучених документів ні під час проведення обшуку, не після нього, працівниками правоохоронних органів не проводився. Так це є порушенням процесуального законодавства, але зі сторони правоохоронних органів. Вплинути на правильність складання протоколу обшуку позивач по справі, або [PERSON] не мали змоги. Також позивач не мав і змоги вимагати від працівників прокуратури скласти перелік документів що повертаються його представнику ГОФМЕКЛЕР. Останній пояснили, або беріть документи так, або не отримаєте нічого. Іншого варіанта повернути оригінали договору і розписки не існувало. Тому повернули документи без переліку. На підставі цього вважають, що строк позовної давності був призупинений у період з 2 серпня 2012 року по 24 листопада 2016 року. Вважають, що не згода відповідача з об`ємом застосованих штрафних санкцій зрозуміла, нікому не хочеться сплачувати покарання за порушення зобов`язання, але заперечення такого роду не повинні викладатися тільки в формі критики, ось не правильно і все. Відповідач повинен в такому разі зробити контр розрахунок штрафних санкцій, а не перекладати свій обов`язок на суд. Тому заперечення в цій частині без контр розрахунку до уваги не приймаються (т.1 а.с.118). 24.07.2018 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заявлене клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено та витребувані докази (т.1 а.с.126-127). 20.09.2018 року від голови ФГ «Сільгоспновація Плюс» до канцелярії суду надійшло клопотання про повернення до підготовчого судового засідання та заміну неналежного відповідача (т.1 а.с.138-139). 05.10.2018 року на виконання ухвали суду надійшли витребувані докази, а саме оригінал договору процентної позики (т.1 а.с.149-150). 30.11.2018 року на виконання ухвали суду надійшли витребувані докази, а саме оригінал розписки (т.1 а.с.183-186). 11.03.2019 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена справа передана на розгляд судді Ткаченкові А.В. (т.1 а.с.204). 23.05.2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.236-238). 21.04.2020 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про залучення до участі у справі правонаступника позивача (т.2 а.с.84-88). 21.04.2020 року від [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про залучення до участі у справі правонаступника позивача (т.2 а.с.89). 09.06.2020 року від представника позивача надійшов розрахунок строку позовної давності (т.2 а.с.110). 20.07.2020 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області клопотання позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі у якості правонаступника позивача задоволено, залучено правонаступника позивача - [PERSON] (т.2 а.с.92, 100-101). 04.09.2020 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про залучення до матеріалів справи доказу - акту (т.2 а.с.103-104). 04.09.2020 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності (т.2 а.с.111). 04.09.2020 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснено привід свідка [PERSON] (т.2 а.с.120, 125-126). 30.11.2020 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшли пояснення по суті справи та розрахунок позовних вимог, відповідно до якого позивач просить стягнути суму займу 200 000,00 грн., інфляційні втрати 2 400,00 грн. відповідно договору позики, 5% користування позикою протягом 31 календарного дня відповідно договору позики, в розмірі 10 000,00 грн., заборгованість яка виникла за період прострочення з 1 вересня 2010 року по 31 травня 2017 року, суму інфляційних втрат, в розмірі 285 123,50 грн., за користування чужими грошима у період з 1 вересня 2010 року по 31 травня 2017 року, 10 відсотків річних 143 370,00 грн. нарахованих на суму боргу, 5 процентів нарахованих за користування чужими грошима (боргом) 1 241 267,60 грн., інфляційні втрати від несвоєчасної сплати 5% в період 01.09.2010 - 31.05.2017 р.р. в сумі 787 267,58 грн., 10 відсотків річних в сумі 352 977,46 грн., передбачених ст.625 ЦК України, які нараховані на неповернуті 5 процентів, пеню відповідно п.5.2. договору 355 159,07 грн., інфляційні втрати 203 974,76 грн., 10 відсотків річних 93 567,35 грн., штраф відповідно п.5.3. договору, в розмірі 124 126,76 грн., а всього разом: 3 799 234,08 грн. (т.2 а.с.156-164). 01.03.2021 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про забезпечення позову (т.2 а.с.178-180). 02.03.2021 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову (т.2 а.с.181). 15.01.2021 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла додаткова заява по суті та розрахунок позовних вимог, відповідно до якого позивач просить стягнути пеню в загальному розмірі 990 400,57 гривень (т.2 а.с.186-190). 18.01.2021 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява щодо пояснення в судових дебатах (т.2 а.с.191-194). Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] , проти задоволення позовних вимог позивача, з підстав зазначених у відзиві. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 2016 році позивач [PERSON] звернувся до неї як до юриста, фахівця в галузі права за допомогою по поверненню документів, що стосуються підприємницької діяльності його та інших підприємців пов`язаних спільною діяльністю, котрі були вилучені під час обшуку офісу в 2012 році. [PERSON] і ще декілька підприємців дали їй довіреність на представництво інтересів. Вона звернулася до прокуратури, виявилося, що документи були в камері схову в прокуратурі. На підставі ухвали суду та вироку від 2012 року вона забирала документи в першій прокуратурі. Вона отримувала документи по опису з протоколу обшуку та ухвали (колір папки та назва). Вона зазначені документи віддала власникам. Не може дати гарантію, що був договір про уступки права вимоги. Всі довірителі зібралися разом і вона віддавала коробку з документами і договорами їм. В прокуратурі їй не давали список документів, якій їй передали. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 2012 році він працював слідчим в ОВС прокуратури м. Кривого Рогу. 02.08.2012 року він розслідував кримінальну справу зловживання службовим становищем відносно посадових осіб відділу освіти Довгинцівської ради м. Кривого Рогу, які зловживали своїм службовим становищем, допускали ряд порушень законодавства при проведенні тендерів при купівлі продуктів харчування в дитячі садки. Вони лобіювали інтереси ряду підприємств та не законним способом перешкоджали іншим підприємствам перемагати або приймати участь в тендерах. В ході обшуку на базі, що розташована на [ADDRESS] він вилучав ряд документів пов`язаних з роботою ряду підприємств. Потім документи частково були використані як докази, а частково повернуті. Ознайомившись з протоколом обшуку від 02.08.2012 року він не знайшов відомостей про вилучені договори про уступки права вимоги та цесії від 20.12.201 між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , а також договору процентної грошової позики з зазначеним відповідачем. Не пам`ятає прізвище, хто звертався за поверненням документів. [PERSON] та [PERSON] співмешкали як чоловік та дружина. Він не пам`ятає про вилучення червоної папки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 2010 році влітку в її офісі по [ADDRESS] приїхав [PERSON] , позичив 200 000 гривень на підприємницьку діяльність для Фермерського господарства «Сільгоспновація Плюс». [PERSON] написав розписку в її присутності, що гроші бере на місяць. Гроші [PERSON] не повернув. Оскільки вона не мала можливості займатися боргами, вона по договору цесії передала борг 200 000 гривень [PERSON] в грудні 2010 року безкоштовно. Всі документи, які підтверджують походження коштів були вилучені під час незаконного обшуку в 2012 році. Були документи, що пов`язані з її діяльністю і тими комерсантами, якими вона працювала. [PERSON] зберігав у неї свої документи. Договір позики і договір цесії зберігався у неї. Всі документи у неї вилучили, вилучали папками без переліку документів. В 2011 - 2012 роках вона спілкувалася з [PERSON] , оскільки продовжували працювати. Вона в усній формі повідомила [PERSON] про договорі цесії в 2012-2013 році. [PERSON] вона передала вимогу про цесію по особистим причинам. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що в 2010 році між ним та [PERSON] міг укладатися договір позиви на 200 000 гривень. Однак кошти він не отримував, однак йому було необхідно підтвердити наявність коштів для участі в тендері, це був фіктивний договір. [PERSON] особисто за поверненням коштів до нього не зверталася. Він не отримував від [PERSON] та [PERSON] повідомлення про переуступку права вимоги, з 2010 року і не зустрічався з ними у зв`язку з цим питанням. Договір був укладений для того щоб приймати участь у тендері для поставки овочів. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору процентної позики від 23 липня 2010 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , останній взяв у позику 200 000 гривень, щомісячний розмір процентної ставки складає 5%, строком на 31 календарний день, з датою повернення позики 24 серпня 2010 року (т.1 а.с.9, 150). Відповідно до розписки про отримання грошової суми написаною власноруч 23 липня 2010 року [PERSON] , підтвердив, що взяв у борг у ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000 гривень на умовах договору займу від 23 липня 2010 року, та зобов`язався повернути до 24 серпня 2010 року, відповідно п. 3.2. договору від 23.07.2010 року (т.1 а.с.10, 186). 20 грудня 2010 року, між ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] було укладено договір уступки права вимоги (цесії), відповідно до якого було передано право вимоги за договором позики від 23 липня 2010 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.14). 13 січня 2014 року, ФОП [PERSON] цінним листом, з описом вкладення, направив відповідачу листа з вимогою сплатити борг у місячний термін. Однак відповідач вимогу проігнорував і суму позики не повернув (т.1 а.с.15). Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є стягнення грошових коштів за договором позики, інфляційних втрат,5% за користування позикою протягом 31 календарного дня відповідно договору позики, 10 відсотків річних, пені та штрафів. Згідно з вимогами ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог слідує, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин та обраний спосіб захисту - стягнення грошових коштів. Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Положеннями ст.1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно з ст.625 ЦПК України, боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У правовому висновку про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як встановлено в судовому засіданні, дійсно, між ФОП [PERSON] та відповідачем [PERSON] 23 липня 2010 року було укладено договір позики в розмірі 200 000 грн., про що відповідачем була написана розписка 28 липня 2010 року (т.1 а.с.9, 150), (т.1 а.с.10, 186). 20 грудня 2010 року, між ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] було укладено договір уступки права вимоги (цесії), відповідно до якого було передано право вимоги за договором позики від 23 липня 2010 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.14). Представник відповідача [PERSON] у своєму відзиві, та представник відповідача [PERSON] заявляли суду про застосування строку позовної давності, на що позивач надав заяву про його поновлення. Щодо строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст.261 ЦК України, перебіг трирічного строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину такий перебіг починається від дня, коли почалося його виконання. Початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями врегульовано частиною 5 статті 261 ЦК України, згідно з якою за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У своєму позові та у клопотанні про поновлення строку позовної давності позивач вказує, що строк позовної давності, який просить поновити, ним пропущений з поважних причин, та просить врахувати факти вилучення в ході обшуку 02 серпня 2012 року в кабінеті [PERSON] договору позики та розписки від 23 липня 2010 року, і повернення їх прокуратурою м. Кривого Рогу, позивачу 24 липня 2016 року, як обставини надзвичайної за даних умов події, тобто непереборної сили. Позивач вважає, що в даному випадку, строк позовної давності підлягає поновленню. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, статтею 264 ЦК України, визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Аналіз вказаної норми статті 264 ЦК України приводить до висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення позову особою позову одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Оскільки строк позовної давності позивачем пропущений, який представники відповідача просять суд застосувати, тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому суд зазначає, що не має підстав вважати такий строк пропущеним з поважних причин. Пунктом 3.1 договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010, укладеним між ФОП [PERSON] та [PERSON] встановлено строк надання позики 31 календарний день, при цьому, п. 3.2 визначено, що остаточною датою повернення позики є 24.08.2010. Проте, як вбачається з розписки про отримання коштів [PERSON] , останній отримав кошти 28.07.2010, отже останнім днем повернення коштів є 28.08.2010, а не 24.08.2010. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, перебіг позовної давності про стягнення боргу за договором процентної позики (грошової) від 23.07.2010, починається 29.08.2010. Згідно з ч.1 ст.254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, тобто строк позовної давності про стягнення боргу за договором процентної позики (грошової) від 23.07.2010, закінчується 29.08.2013. До суду з позовною заявою позивач звернувся 07.12.2017 року, отже із пропуском строку позовної давності. Посилання позивача про зупинення перебігу позовної давності є безпідставними зважаючи на наступне. Як на підставу зупинення перебігу позовної давності позивач посилається на п.1 ч.1 ст.263 ЦК України, а саме непереборна сила у вигляді обшуку 02.08.2012 в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , в ході яких вилучено оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписку до нього. Суд критично оцінює вищезазначені твердження позивача, оскільки обшук не є непереборною силою. Крім того, оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього, не були знищені. Суд бере до уваги доводи відповідача про те, що суди, поліція та прокуратура в зазначений період, тобто з 02.08.2012 по час звернення до суду працювали в звичайному режимі. На думку суду, позивач не був позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів щодо отримання вказаних документів, або з позовною заявою до суду, в ході якої в порядку ст.137 ЦПК України (в редакції, що діяла 15.12.2017) витребувати докази, в отримані яких у позивача виникали складнощі. Не знайшли в судовому засіданні свого підтвердження доводи позивача щодо неодноразових звернень до органів прокуратури з вимогою повернути йому документи, які були вилучені. Позивачем не доведено факт вилучення 02.08.2012 року в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , оригіналу договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписки до нього. Так, відповідно до змісту протоколу обшуку від 02.08.2012, проведеному в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , який долучений позивачем до позову, оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього не вилучалися (т.1 а.с.17-22). Також, відповідно до вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2013 та постанови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.03.2013, такі речові докази, як оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього не поверталися, що унеможливлює встановити їх вилучення (т.1 а.с.23-26). Відповідно до копії відповіді Криворізької місцевої прокуратури №1 за №73-5307 вх-16 від 25.11.2016, [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , в 2016 році в приміщенні Криворізької місцевої прокуратури №1 отримала документи, вилученні 02.08.2012 під час обшуку в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.28). Проте, коли саме та які саме документи отримано [PERSON] не зазначено, а документ, який підтверджує перелік документів отриманих [PERSON] суду не надано. Відповідно до листа першого заступника керівника Криворізької місцевої прокуратури №1 повідомлено, що [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , 24.11.2016 отримала документи вилученні 02.08.2012 під час обшуку в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] , проте перелік документів отриманих [PERSON] надати не надається можливим, у зв`язку зі знищенням під час пожежі в прокуратурі, яка мала місце 30.12.2017 (Т.1 а.с.90). Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , та [PERSON] , підтвердили факт обшуку та вилучення документів, однак чи були вилучені саме оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та розписка до нього зазначити не змогли. До того ж, відповідно до договору уступки права вимоги (цесії) від 20.12.2010, при укладені договору ФОП [PERSON] передала ФОП [PERSON] оригінал договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010 та оригінал розписки до нього, проте обшук проведено у ФОП [PERSON] , а не у ФОП [PERSON] (т.1 а.с.14). Також ФОП [PERSON] 13.01.2014 направив [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів, тобто йому достовірно було відомо про наявність боргу та навіть з часу направлення вимоги до звернення до суду ФОП [PERSON] минуло більше 3 років (т.1 а.с.15). Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, посилання позивача на те, що згідно з п.6.3. договору процентної позики (грошової) від 23.07.2010, сторони узгодили збільшення строку позовної давності до десяти років, що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) є безпідставними, оскільки минули строки позовної давності до основної вимоги, тобто позовна давність спливла і до вимог про стягнення пені та штрафу. Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Натомість позивач, будучи стороною за договором позики та відповідно особою, яка надала відповідачу грошові кошти, достеменно знав про порушення свого права ще з 2010 року, однак не вимагав повернення коштів та у трирічний строк до суду не звертався, причини поважності пропуску строку позовної давності відсутні. Статтями 76 та 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Також, стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене та вимоги ст.267 ЦК України, підстави для поновлення строку звернення до суду та для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed