Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсними договори укладені між нею та відповідачем про розміщення банківського вкладу від 03.12.2015 року №10-1402517 на суму 2968,45 Євро з процентною ставкою 10% річних з 03.12.2015 року по 03.06.2016 року та договір від 21.12.2015 року №1014066331 на суму 3866,18 Євро з процентною ставкою 9% річних з 21.12.2015 року по 22.03.2016 року; стягнути з відповідача в її користь шкоду в сумі 6834,63 Євро у подвійному розмірі 13669,26 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 402969,78 грн., а також 30000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона мала грошові заощадження, які розмістила у відповідача на підставах договорів у вигляді банківського вкладу на двох рахунках. У 2015 році строк банківських договорів закінчувався 2 листопада та 21 грудня 2015 року відповідно. Дізнавшись про те, що ПАТ «Укрінбанк» неналежним чином виконує свої зобовязання, в дні закінчення строку дії договорів вона звернулась до представника відповідача із заявою видати їй грошові кошти, так як не бажає укладати нові договори. Представник відповідача відмовив у видачі належних їй коштів та запропонувала укласти новий договір, запевнила, що чутки про неплатоспроможність банку є неправдивими. Директор Дрогобицького центрального відділення банку також запевнив її у надійності банку. Водночас, їй повідомили, що на той час у банку тимчасово немає коштів, а тому повернути їй вклад неможливо і запропонували укласти їй договір на 1 місяць, запевнивши, що за цей час в банку будуть гроші і її вклад буде повернутий. Погодившись на такі умови, після закінчення строку дії нового договору, їй знову було відмовлено та стали переконувати про те, що банк сам пролонгує дію укладеного з нею договору, але на невигідних для неї умовах. Її знову запевнили у надійності банку, а тому вона була змушена укласти новий договір від 03.12.2015 року №10-1402517 на суму 2968,45 Євро з процентною ставкою 10% річних терміном до 03.06.2016 року. Аналогічна ситуація була і по іншому вкладу строк якого закінчувався 21.12.2015 року. Так, 21.12.2015 року вона уклала новий договір №10-1406331 на суму 3866,18 Євро з процентною ставкою 9% річних терміном по 22.03.2016 року. В даний час їй стало відомо про те, що 25.12.2015 року рішенням правління Національного банку України ПАТ «Укрінбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Відтак, вона зрозуміла, що працівниками банку було навмисно введено її в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладення правочину банківських вкладів, працівники банку замовчували існування обставин по неплатоспроможності банку та переконували про те, що усі її вклади захищені гарантійними виплатами. Окрім цього, зазначає, що такими протиправними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, вона втратила впевненість у майбутньому оскільки вкладені до відповідача кошти вона заощаджувала протягом багатьох років. В даний час вона є інвалідок ІІІ групи, а тому їй необхідне лікування за кордоном, на що й мала намір витратити заощаджені гроші, а через обман працівників відповідача вона не може використати такі за призначенням. Представник позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного: У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Протокол №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституція України дає гарантію того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договори банківського вкладу. 03.12.2015 року між сторонами було укладено договір про розміщення банківського вкладу №10-1402517 на суму 2968,45 Євро з процентною ставкою 10% річних на термін з 03.12.2015 року по 03.06.2016 року. 21.12.2015 року між сторонами було укладено договір про розміщення банківського вкладу №10-1406331 на суму 3866,18 Євро з процентною ставкою 9% річних на термін з 21.12.2015 року по 22.03.2016 року. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За змістом ч.1 ст.1, п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ч.3 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" залучення у вклади (депозити) коштів від юридичних та фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів є фінансовою послугою. Правовідносини, що породжуються на підставі договору банківського вкладу виникають на підставі умови, згідно із якою вкладник передає банку вклад, а банк в свою чергу приймає вклад та розміщує його на своїх ресурсах. При цьому, метою вкладу є одержання вкладником прибутку у вигляді процентів від суми вкладу, який використовується банком у процесі своєї господарської діяльності. Тобто, в даних правовідносинах банк, використовуючи свої спроможності у сфері фінансових відносин, надає вкладнику фінансову послугу, результатом якої є прибуток для вкладника та певна вигода для банку. Частиною 2 ст.1060 ЦК України також передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). (п.7) Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Статтею 229, 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Згідно Висновків Верховного Суду України, викладених у рішенні, прийнятому за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення (постанова Верховного Суду України від 29 квітня 2014 р. у справі № 3-11гс14), обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем доведено істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і сам факт обману, оскільки представниками відповідача надано недостовірну інформацію щодо умов укладення спірних договорів та замовчено про неплатоспроможність банку, а тому вважає, що позов в цій частині слід задоволити. Щодо відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позову слід відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичних або юридичних осіб, відшкодовується в повному обсязі особою, які її завдала. Однак, позивач не довела спричинення їй моральної шкоди відповідачем по справі, не надала суду належних доказів його вини, а відтак, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Поряд з цим, відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 4029,69 гривень.

Outcome: partial