Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства "Донецька вугільна енергетична компанія" про стягнення сум, невиплачених при звільнені працівника, компенсації за порушення строків виплати та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 06.01.1986 року по 31.03.2015 року працював у вугільній галузі на підприємстві відповідача. 31.03.2015 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Позивачу було нараховано 3823,01 грн., які було сплачено в червні 2015 року. Однак відповідач заборгував позивачу заробітну плату за жовтень 2014 року в сумі 2499,75 грн. та за грудень 2014 року в сумі 916,85 грн., а всього 3416,60 грн. Позивач вважає, що йому було завдано моральну шкоду, що виразилася в порушенні трудових прав, моральних стражданнях в зв'язку з невиплатою належних йому сум. Позивач просить стягнути з відповідача: нараховану, але не виплачену при звільненні суму 3416,60 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи з 01.04.2015 року, в розмірі 135,49 грн. за кожний робочий день; компенсацію за моральну шкоду в розмірі 10000 грн., допустивши негайне виконання рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 2709,80 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали письмову заяву, в якій підтримали позовні вимоги, просили суд розглянути справу за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково в сумі 3416,60 грн., що була нарахована, але не виплачена при звільненні, та в сумі 14226,45 грн. - середній заробіток за весь час затримки за 105 днів. Просив розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові заяви сторін, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач з 06.01.1986 року по 31.03.2015 року працював на підприємстві відповідача (а.с.8-10). Відповідно до наказу відповідача № 193-к від 31.03.2015 року позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до довідки відповідача від 29.07.2015 року позивачу при звільненні були нараховані заробітна плата та компенсаційні виплати в сумі 3823,01 грн., які сплачені в квітні та червні 2015 року. Заборгованість по заробітній платі за жовтень та грудень 2014 року на 29.07.2015 року складає 3416,60 грн. Відповідно до зазначеної довідки відповідача середньоденна зарплата позивача склала 135,49 грн., середньомісячна зарплата склала 2709,80 грн. Вказані нарахування сторонами не оспорюються. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що в день звільнення - 31.03.2015 року, відповідач не перерахував позивачу виплати, призначені йому при звільненні відповідно до вимог КЗпП України, а саме нараховану заробітну плату за жовтень та грудень 2014 року в сумі 3416,60 грн. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованої при звільненні суми 3416,60 грн. підлягає задоволенню. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначено у п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку виплати з дня звільнення - 31.03.2015 року до дня ухвалення рішення суду. Відповідно до Листа Мінсоцполітики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» період затримки за цей час складає 105 робочих днів. Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача складає 135,49 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає - 14226,45 грн. = 135,49 х 105. Зазначена сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, зазначена сума визначена без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Стосовно позовних вимог [PERSON] про ухвалення рішення про негайне виконання рішення в частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку в розмірі 2709,80 грн., суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках відповідно до ст. 367 ЦПК України ухвалювати рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не перерахував позивачу належні при звільненні виплати. Розмір цих виплат позивач не оспорює. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача по ухваленню рішення в частині негайного виконання рішення по стягненню з відповідача середньомісячного заробітку в сумі 2709,80 грн. Відносно стягнення на користь позивача суми моральної шкоди, суд виходить з того, що право позивача на таку компенсацію прямо передбачено нормами ст. 237-1 КЗпП України. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що факт неправомірної затримки виплати позивачу належних йому сум, міг викликати в нього душевні страждання та переживання з цього приводу та можливості утримувати себе та свою родину, при тому суму заявлену позивачем, суд вважає дещо завищеної та такою, що підлягає зменшенню до 300 грн. Відповідно до Закону України "Про судовий збір" за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням вказаних положень Закону України "Про судовий збір" та ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн., виходячи з розміру задоволених позовних вимог: суми, нараховані при звільненні, в розмірі 3416,60 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 14226,45 грн., а всього - 17643,05 грн.

Outcome: partial