Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

В квітні 2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» якому просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу товарів (віконних склопакетів) від 6 жовтня 2013 р., укладений між нею та ФОП [PERSON]; - визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № ABHORX109470285 від 6 жовтня 2013 р., укладений між нею та ПАТ «Акцент-Банк». В обґрунтування позову зазначила, що 6 жовтня 2013 року вона, з смт. Добрянка Ріпкинського району Чернігівської області, разом з іншими мешканцями смт. Добрянка, на автомобілі була доставлена в офіс ФОП [PERSON] ([ADDRESS]) де між нею та ФОП [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу товарів (віконних склопакетів). Вважає, що під час укладення всіх зазначених договорів ФОП [PERSON] було порушено її права визначені законодавством України про захист прав споживачів. Вказує, що відповідно до умов договору підряду ФОП [PERSON] зобов'язувався виготовити та встановити впродовж 30 робочих днів з моменту попередньої оплати в сумі 8757 грн. за виготовлення 10 склопакетів металопластикових виробів - віконних склопакетів різного розміру, середньою вартістю 1479 грн. 28 коп. за 1 метр квадратний. Таким чином, предметом договору є товар який мав бути створений ФОП [PERSON] в майбутньому та відомості про який вона отримала за описом, що надав їй консультант. Зазначає, що з метою оплати зазначеного вище товару в цей же день 6 жовтня 2013 року нею з представником ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № ABHORX109470285, відповідно до умов якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язувався перерахувати на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти за придбаний товар (склопакети) в сумі 8757 грн.. Вказує, що впродовж 3-х днів ПАТ «Акцент -Банк» перерахував грошові кошти в сумі 8757 грн. ФОП [PERSON] виконавши таким чином вимогу про попередню оплату товару. Приїхавши додому та детально ознайомившись з договором підряду вона вирішила відмовитись від нього з наступних причин: - умови письмового договору істотним чином відрізнялись від умов, пояснення щодо яких консультант надавав нам за місцем проживання, зокрема щодо низької вартості вікон, безпроцентності кредиту, вигідності, обмеженості та унікальності пропозиції, перевагами продукції в порівнянні з іншими виробниками тощо; - замовлення до договору, на якому міститься креслення склопакетів, не підписане продавцем і, відповідно, замовлення може бути виготовлене за розмірами, кольором та комплектацією на власний розсуд продавця; - строк виконання договору зазначений в п. 3.2 неконкретний та розпливчастий, зокрема, зазначено 30 робочих днів з моменту внесення авансу, проте, міститься посилання (мовою оригіналу) «в случае необходимости металлоподготовки, изделия изготовляются и доставляются с момента окончания металлоподготовки». Що таке металопідготовка в який термін вона проводиться та за яких умов є необхідною в договорі не зазначено, що надає можливість ФОП [PERSON] виготовляти та доставляти товар на власний розсуд у невизначений термін; - відповідно до умов п. 3.3. договору доставка товару здійснюється впродовж 24 годин з моменту повідомлення про таку покупця по телефону, проте в договорі її телефон не зазначено, що унеможливлює виконання договору; - у договорі відсутня будь-яка відповідальність виконавця за неналежне виконання умов договору; - її платоспроможність не дозволяє здійснювати витрати у визначених кредитним договором розмірах. Вказує, що вона вранці 08 жовтня 2013 року приїхала до офісу ФОП [PERSON] та відмовилась (усно) та письмово від замовлення. Представнику ФОП [PERSON] вона заявила про категоричну відмову від замовлення та надала письмову заяву. Посилаючись на ст.ст. 214, 525, 651, 702 ЦК України, вважає, що їй надано право відповідно до закону в односторонньому порядку відмовитись від договору з відповідними правовими наслідками у вигляді відшкодування продавцеві витрат понесених ним у зв'язку із вчиненням дій щодо виконання договору. При цьому, зазначає, що враховуючи що на момент її звернення 8 жовтня 2013 року виконавець не приступив до виконання замовлення жодних витрат він не поніс. Посилаючись на ст.. 653 ЦК України та на відмову від договору, вважає, що ФОП [PERSON] мав припинити всі дії за договором та повернути всю суму авансу, чого ФОП [PERSON] не зробив. При цьому, про умови кредитного договору їй взагалі ніхто не пояснював, а її текст написаний настільки дрібним шрифтом, що його прочитання є вкрай складним та потребує тривалого часу. Посилаючись на ст.ст. 1, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на довідку Чернігівської обласної товарної агропромислової біржі від 06.03.2014 року щодо середньої ціни 1 квадратного метра металопластикових конструкцій (вікон) в 622 грн. 49 коп., щодо вартості встановлення вікон в розмірі 110 грн. за один квадратний метр, щодо вартості доставки вікон в сумі 350 грн., вважає, що під час укладення всіх зазначених договорів щодо неї як ФОП [PERSON], так і ПАТ «Акцент-Банк» були вчинені дії з використанням нечесної підприємницької практики, так як сукупна вартість вікон, їх доставки та встановлення складає 770 грн. за квадратний метр, а не 1479 грн. 28 коп., як це зазначено в укладеному нею договорі, тобто майже вдвічі перевищує звичайну вартість такої продукції. Зазначає, що загальна сума вартості вікон (при їх договірній вартості 8757 грн.), яку вона мала сплати на користь ПАТ «Акцент -Банк» впродовж 3-х років складає 17037 грн. 45 коп.. Крім того, зазначає, що: - жодної унікальності пропозиції продукції не існувало; - жодних знижок на металопластикову продукцію ніхто не надавав, а навпаки, продукція реалізовувалась за ціною майже вдвічі дорожче від реальної вартості; - обмеженості пропозиції продукції не існувало; - за наявності в неї достовірної інформації щодо ціни продукції, загальної вартості кредиту, вартості страхування, то вона в жодному випадку б не уклала всі зазначені договори у зв'язку з явною невигідністю їх умов; - ФОП [PERSON] не мав наміру здійснювати свої зобов'язання, про що свідчить відсутність на даний час виготовленої продукції та значна кількість потерпілих від його дій; - з боку як ФОП [PERSON] так і ПАТ «Акцент-Банк» спільно вчинено дії які вводять споживача в оману та є агресивними і, як наслідок, такі договори є недійсними. До початку розгляду справи по суті, позивачка збільшила позовні вимоги та просила розірвати договір про виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій від 6 жовтня 2013 року, укладений між нею та ФОП [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення вимог, з підстав зазначених в позові. Вказала, що в неділю 6 жовтня 2013 р. в смт.Добрянка приїжджали працівники ФОП [PERSON] щодо встановлення металопластикових вікон. В той же день, її, [PERSON] та [PERSON], возили в м.Чернігів, де в офісі по вул.Войкова, де було мало світла, ввівши їх в оману, не давши прочитати тексти договорів, які були дрібним шрифтом надруковані, змусили поставити підписи в договорах. При цьому, з [PERSON] працювали працівники ПАТ «ОТП Банк», а з [PERSON] та нею працівники ПАТ «Акцент-Банк». Приїхавши в смт.Добрянка, поспілкувавшись зі [PERSON] та [PERSON], вони вирішили, що договори були укладені на вкрай не вигідних умовах. 8 жовтня 2013 р., вона разом зі [PERSON] та [PERSON], перебуваючи за адресою: [ADDRESS], написала та здала ФОП [PERSON] заяву про відмову від виготовлення, доставки та встановлення металопластикових конструкцій, яку працівники ФОП [PERSON] прийняли. Однак представники ФОП [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» відмовили розірвати договори. При цьому, останні вказували, що спочатку необхідно розірвати договір укладений з ФОП [PERSON]. Потім вони ходили до Чернігівського міськвіділлу внутрішніх справ та писали заяви про вчинення ФОП [PERSON] злочинів. В судове засідання ФОП [PERSON] не з'явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи телеграмою на адресу місця проживання, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що зафіксовано у фіскальному чеку. В судовому засіданні представник ПАТ «Акцент-Банк» Падалка О.В. просила відмовити в позові, з тих підстав, що жодних порушень прав позивачки при укладенні кредитного договору не було, укладений договір підписаний власноруч сторонами за особистим бажанням, грошові кошти відповідно до умов договору перераховано на користь ФОП [PERSON]. Вказує, що позивачка не надала доказів на підтвердження відмінностей між оголошеними та укладеними договорами. Також зазначила, що показаннями свідків не може ґрунтуватись доказування справ про визнання недійсними кредитних договорів. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], представника ПАТ «Акцент-Банк» Падалки О.В., показання свідків [PERSON], [PERSON], які дали показання аналогічні поясненням позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. В пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. По справі встановлено, що 6 жовтня 2013 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір підряду, відповідно до умов якого ФОП [PERSON] зобов'язувався за дорученням позивачки виконати роботи по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій по розцінкам ФОП [PERSON], загальною площею 5,919 кв.м., вартість яких складає 8756 грн. 16 коп.. Згідно з п. п. 3.1 та 3.2 Договору, при його укладенні замовник зобов'язується сплатити виконавцю аванс в сумі 8756 грн., а виконавець зобов'язується виготовити та доставити вироби протягом 30 робочих днів, а у випадку необхідності метало підготовки, то ці вироби доставляються після металопідготовки. Слід зауважити, що Замовлення № 3675 від 6 жовтня 2013 р. (замовник [PERSON]) не підписано виконавцем. Суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ст.ст. 215, 203 ЦК України для визнання вказаного договору підряду недійсним, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. В той же час, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно ч. 2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Копією заяви від 8 жовтня 2013 р. та показаннями свідків [PERSON], [PERSON] доводиться, що 8 жовтня 2013 р., позивачка, перебуваючи за адресою: [ADDRESS], написала та здала ФОП [PERSON] заяву про відмову від виготовлення, доставки та встановлення металопластикових конструкцій, тобто від договору підряду. По справі встановлено, що незважаючи на це, відповідач ФОП [PERSON] своєчасно не виготовив та не здійснив поставку та встановлення металопластикових вікон за місцем проживання позивачки, що стверджується довідкою Добрянської селищної ради, чим істотно порушив строки обумовлені договором. Виходячи з того, що [PERSON], як замовник в договорі про виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій та споживач цих послуг в односторонньому порядку відмовилася від вказаного договору у повному обсязі, і така відмова передбачена в ч. 2 ст. 867 ЦК України та в ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд знаходить, що слід розірвати договір про виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій від 6 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON]. Щодо вимог позивачки про визнання недійсним договору споживчого кредиту, то суд враховує наступне. По справі встановлено, що 6 жовтня 2013 р. між [PERSON] та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір у формі заяви позичальника про надання споживчого кредиту № ABHORX109470285 від 6 жовтня 2013 року, по якому відповідач ПАТ «Акцент-Банк» відповідно до умов договору перерахував суму кредиту в розмірі 8757 грн. на користь ФОП [PERSON], для виготовлення ним для [PERSON] металопластикових вікон, на строк 36 місяців з 06.10.2013 р. по 05.10.2016 р., зі сплатою 0,12 % річних, единоразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 218 грн. 05 коп., щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 223 грн. 48 коп., щомісячний платіж в сумі 473 грн. 25 коп.. Пунктом 13 заяви позичальника підтверджується, що своїм підписом позивачка підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування. Також пунктом 15 заяви позичальника підтверджується, що позивачка погодилась, що заява позичальника разом із запропонованими відповідачем Умовами та правилами, Тарифами складає між нею та ПАТ «Акцент-Банк» кредитно-заставний договір. З виписки з рахунку, який надано представника відповідача вбачається, що ПАТ «Акцент-Банк» перерахував, а ФОП [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 8757 грн. в рахунок вартості товару за договором підряду. По справі документально підтверджено, що позивачка на виконання вказаного договору споживчого кредиту перерахувала 6 платежами ПАТ «Акцент-Банк» в сумі 1429 грн. 73 коп. (а.с. 36-42). В рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" зазначено, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248 наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Згідно ч. 4 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Позивачка, в порушення приписів ст.ст. 10, 60 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", не надала належних та допустимих доказів порушення її прав при укладанні договору споживчого кредиту та того, що договір споживчого кредиту укладений з використанням нечесної підприємницької практики з боку ПАТ «Акцент-Банк». Крім того, в пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Враховуючи те, що в ч. 6 Закону України "Про захист прав споживачів" закріплено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тому, в разі доведення, що договір споживчого кредиту укладений з використанням нечесної підприємницької практики, то такий договір є недійсним у силу закону, тобто нікчемним та не може бути визнаний таким у судовому порядку. Вказане є самостійною підставою для відмови в позові в частині визнання недійсним договору споживчого кредиту. Згідно ч. 6 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відклик Слід зауважити, що письмове повідомлення Банку, в 14-денний строк, про відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, без повернення Банку грошових коштів згідно закону не може бути підставою для розірвання вказаного договору споживчого кредиту в судовому порядку, а тим більше для визнання його недійсним Тому позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивачка була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, з відповідача ФОП [PERSON] щодо якого задоволені вимоги слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп..

Outcome: partial