Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

03.08.2017р. [PERSON] міська рада звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] об'єкт нерухомого майна нежитлове приміщення (підвал) загальною площею 74,2кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Самчука У., 4 (реєстраційний номер об'єкт нерухомого майна 926854946101) та зобов'язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі [PERSON] міської ради; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказаний об'єкт нерухомого майна. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що відповідно до листа архівного відділу [PERSON] міської ради від 20.07.2017р. №4-110003-120 в архівному відділі [PERSON] міської ради свідоцтва про прав власності від 09.11.1993р., виданого [PERSON], не значиться. З наведеного вбачається, що [PERSON] набув право власності на спірний об'єкт на підставі неіснуючих документів, відтак, не став належним власником спірного нерухомого майна по вул. [PERSON], 4 і не мав повноважень ним розпоряджатися, в т.ч. продавати відповідачу [PERSON] Позивач зазначає, що будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі [PERSON] міської ради на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987р. Вважає, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що є підставою, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв'язку з чим підставним є заявлення позовної вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Львова в особі [PERSON] міської ради. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, покликаючись на те, що право власності у [PERSON] виникло на підставі Свідоцтва про право власності від 09.11.1993р., відомості про що містяться у відповідних записах Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Представник відповідача покликається також на те, що дане свідоцтво є чинним по сьогоднішній день, а згідно положень ч.5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьої особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Зазначає, що рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987р. №222, на яке покликається позивач у підтвердження наявності у нього права власності на будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові, не є належним доказом належності спірного приміщення площею 74,2 кв.м. у цьому будинку саме позивачу [PERSON] міській раді. Відтак, вважає, що відсутні підстави для застосування ст. 388 ЦК України та витребування спірного майна від [PERSON] Окрім цього, представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки, позивач як суб'єкт владних повноважень ще з 1993 року, діючи у відповідності до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" мав безперешкодну можливість дізнатися про наявність вищевказаного правовстановлюючого документа, на підставі якого виникло право власності у [PERSON] та вчасно вжити заходів по захисту своїх прав. Просить суд в задоволенні позову [PERSON] міської ради до [PERSON] відмовити повністю. Представник третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку [PERSON] міської ради в судовому засіданні пояснила, що відповідно до ухвали [PERSON] міської ради №1608 віж 12.07.2012р. [PERSON] міська рада надала Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна [PERSON] Наук України нежитлові приміщення підвалу площею 74.2. кв.м. на вул. [PERSON] у м. Львовів оренду, на підставі чого 07.09.2012р. укладено договір оренди. Просить позов задоволити, покликаючись на правові позиції представника позивача. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 17.05.2016р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва [PERSON] міської адміністрації номер: б/н від 09.11.1993р. внесено відомості про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на нежитлове приміщення, підвал площею 74,2 кв.м. в буд.4 по вул. [PERSON] у м. Львові. 06.06.2016р. право власності на нежитлове приміщення, підвал площею 74,2 кв.м. в буд.4 по вул. [PERSON] у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу №5586 від 06.06.2016р., посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], набув відповідач [PERSON] З відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 14.03.2006р. здійснено державну реєстрацію права комунальної власності на будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові загальною площею 800,4 кв.м. за територіальною громадою м. Львова в особі [PERSON] міської ради. 07.09.2012р. між орендодавцем Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики [PERSON] міської ради та орендарем Інститутом геофізики ім. С.І. Субботіна [PERSON] Наук України укладено договір оренди №Г-8428-12, за яким передано у користування приміщення, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Самчука У., 4, загальною площею 74,2 кв.м. Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Відомості державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Оскільки, відомості Державного реєстру речових прав щодо внесення запису про державну реєстрацію 17.05.2016р. права приватної власності на спірне приміщення за [PERSON] в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не скасовано, суд зважаючи на вищенаведені норми цього Закону, приходить до висновків, що такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. З матеріалів справи вбачається відсутність правових підстав для висновків про те, що [PERSON] набув право власності на підставі неіснуючих документів, оскільки, підстава набуття ним права власності відображена у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які як уже встановив суд, в даному випадку є достовірними. Суд не має змоги відступити від імперативного припису норм ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо презумпції достовірності відомостей Державного реєстру прав, оскільки, така презумпція може бути спростована лише шляхом надання доказів на підтвердження скасування записів про державну реєстрацію в порядку, визначеномуцим Законом. Суд критично оцінює доводи позивача проте, що ґрунтуються на підставі листа архівного відділу [PERSON] міської ради №4-110003-120 від 20.07.2017р., у якому зазначено, що в архівному відділі [PERSON] міської ради свідоцтва про право власності на спірний об'єкт від 09.11.1993р. не значиться. Оцінюючи вищевказаний лист архівного відділу [PERSON] міської ради судом встановлено, що такий адресований юридичному департаменту [PERSON] міської ради на його запит та не є тим належним засобом доказування, що може спростувати встановлену Законом презумпцію достовірності відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно абз.2 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відтак, суд не погоджується з доводами про те, що [PERSON] не став належним власником спірного нерухомого майна, а тому і не мав повноважень ним розпоряджатися. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Оскільки, відомості про [PERSON] як власника спірного приміщення знаходяться у відомостях Державного реєстру прав, то відсутні правові підстави стверджувати, що на момент продажу приміщення він не був його власником. Відповідач [PERSON] набув право власності на спірне приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2016р., про що також містяться відомості у Державному реєстрі прав. Даний правочин ніким не оскаржено та є дійсним. Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" \~вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Оцінюючи докази, що знаходяться в матеріалах справи судом встановлено, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, який набув його на підставі правочину, а саме договору купівлі-продажу від 06.06.2016р. Відсутні докази того, що відповідач [PERSON] знав чи міг знати про будь-які обставини відсутності у продавця права продажу товару. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами\~статей 387,\~388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Так як, судом встановлено добросовісності відповідача як набувача спірного майна, у даному спорі застосуванню підлягають норми ст. 388 ЦК України, якою визначено правові підстави витребування майна від добросовісного набувача. З врахуванням встановлених обставин справи, суд,

Outcome: dismissed