Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду 19.01.2017 року з вищезгаданим позовом. Позовні вимоги неодноразово уточнювалися, в останній редакції від 06.06.2017 року, уточненій 07.05.2018 року, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон відповідно до зазначеного переліку країн неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у супроводі батьказ обов'язковим поверненням в Україну на три роки без згоди та супроводу матері [PERSON] з разовим терміном виїзду не більше 21 доби, з поверненням дітей на територію України. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мешкають разом з ним, позивачем. Дочки займаються професійним фігурним катанням, потребують часто виїзду до різних країн для участі у спортивних змаганням. Крім того, з метою забезпечення повноцінного розвитку та відпочинку він має намір здійснювати подорожі до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Однак відповідач дозволу на виїзд дітей за кордон не дає, у зв'язку з чим він звернувся до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (довіреність від 16.12.2015 року, дійсна до 16.12.2018 року)/а.с.34/ в судовому засіданні підтримала позовну заяву, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила позов задовольнити уточнену позовну заяву від 06.06.2017 року з урахуванням уточнень, викладених в заяві від 07.05.2018 р. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що відповідач перешкоджає її спілкуванню з дітьми, настроює дітей проти неї, вона занепокоєна тим, що діти, виїжджаючи за кордон, можуть не повернутися на територію України. Тим більше, в України багато місць для відпочинку. У зв'язку з тим, що позивач перешкоджає її спілкуванню з дітьми, вона звернулася 09.02.2018 року до заступника голови районної у місті ради з питань діяльності виконавчих органів влади [PERSON] з заявою про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] ( договір про надання правової допомоги від 01.11.2016) /а.с.50,51/ заперечував проти позову, зазначив, що відповідач має реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дітей, те, що вона самоусунулася від виконання батьківських обов'язків не відповідає дійсності; заборгованість по аліментах погашена в повному обсязі; діти можуть відпочивати на території України та відповідач самостійно може супроводжувати дітей на спортивні змагання за кордон. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконкому Металургійної районної у місті ради Козачук Л.В. ( доручення №14/29-183 від 15.01.2018, дійсна до 31.12.2018 р.) в судовому засіданні не заперечувала проти надання дозволу на виїзд дітей за кордон для їхнього розвитку та відпочинку з обов'язковим поверненням на територію України. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку представленим доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували з 18.09.1999 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2015 року /а.с.4,5/. Від спільного життя сторони мають дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]/а.с.6,7,8/, місце проживання яких визначено рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.03.2016 року разом із батьком [PERSON] ( рішення оскаржено, залишено без змін в частині визначення місця проживання дітей, набрало законної сили 21.12.2016 р.) /а.с.11-17/. На утримання дітей відповідач сплачує аліменти на користь позивача на підставі виконавчого листа №210/5775/15-ц, виданого Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу, станом на 16.01.2018 року мала заборгованість 33137,56 грн. /а.с.83/, яка погашена в повному обсязі 09.02.2018 року в сумі 6938,42 грн., 14000,00 грн., 14851,50 грн. та відповідачем сплачено аліменти в рахунок наступних місяців; 05.04.2018 р. перераховано 1950,00 грн. за березень 2018 року /а.с.84/. Отже, з наявних у справі матеріалів та пояснень сторін вбачається, що між сторонами виник спір щодо виховання дітей, який не спрямований на врахування інтересів дітей. Згідно довідки Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №1» Криворізької міської ради б/н [PERSON] та [PERSON] займаються фігурним катанням /а.с.18/ . Однак діти не мають можливості приймати участь у спортивних змаганнях та розвиватися через відсутність згоди матері на виїзд за межі України. Частинами 7,8 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У частині 2 ст.155 СК України зазначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конституції України в Україні закріпила дію принцип верховенства права. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дітей за межі України відповідає їхнім інтересам, ступеню їхнього розумового розвитку, соціальним та духовним потребам, можливості оздоровлення, відвідування нових географічних місць, пізнання культури та мистецтва європейських країн, розширення світогляду та вивчення іноземної мови. При цьому, у разі не отримання позивачем дозволу, дитина буде позбавлена можливості отримати повноцінний відпочинок та оздоровлення. Разом із тим, суд враховує положення зазначених вище норм матеріального права, аналіз яких дає підстави вважати, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Така правова позиція висвітлена в Постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі № №235/139/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що діти займаються професійно фігурним катанням, тому їм необхідний дозвіл на виїзд за кордон для участі у спортивних змаганнях з метою подальшого розвитку та підвищення свого професійного рівня. Оскільки, в даному випадку йдеться не про одноразовий виїзд за кордон, а періодичні виїзди позивача з дітьми, суд вважає за можливе надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди матері, але не протягом трьох років, а на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, враховуючи, що матір дозволу на виїзд дітей за кордон не надає, за відсутності передбаченого законодавством іншого способу надання дозволу та тимчасовий виїзд дітей за кордон, суд задовольняє позов частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial