Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав стосовно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування вимог посилається на те, що батько дитини [PERSON] фактично самоусунувся від виховання доньки, не цікавиться життям дитини, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, фактично вся відповідальність за дитину лежить на ній, а тому просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити позов в повному обсязі, зазначивши, що протягом шести років відповідач не спілкувався з дитиною, не цікавився її розвитком та не вчиняв жодних заходів для встановлення контакту із дитиною, ще за час спільного життя не турбувався про дитину та нічого їй не купував. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні щодо позбавлення його батьківських прав заперечив та суду пояснив, що ним робилися спроби зустрічі з колишньою дружиною [PERSON], проте вона уникала спілкування з ним та створювала перешкоди у вихованні та спілкуванні з донькою. Представник третьої особи - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з'явився, хоча про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, подано висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав: Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.04.2013року розірвано шлюб, укладений 21.01.2012 року між сторонами по справі. У сторін спору є спільна дитина - [PERSON], [INFO]. Малолітня [PERSON], [INFO] проживає разом із матірю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Як вбачається із довідки №0815302 від 27.07.2017року Тернопільського обласного центру МЦЕ обласної МСЕК №1, [PERSON] є інвалідом 3-ої групи (загальне захворювання) довічно. Згідно довідки ТзОВ «Об'єднана мода України» №ОМ-00000037 від 08.02.2018року, [PERSON] займає посаду швачки, його дохід за період з 01.08.2017року по 31.01.2018року складає 75931,61грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.03.2018року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки всіх видів доходу (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дати звернення до суду 27.04.2017 року, і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до рішення Комісії з питань захисту при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради від 14.07.2017 року за №205, визнано недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO]. Згідно висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21.09.2017 року за №663, комісією встановлено, що малолітня дитина знаходиться на утриманні та вихованні матері [PERSON], яка повідомила, що батько [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться станом здоров'я, не піклується про її духовний, моральний та фізичний розвиток. Батько дитини на засіданні комісії повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки через отримані травми та стан здоров'я не зміг повноцінно приймати участь у житті дитини, є інвалідом третьої групи загального захворювання з 07.05.2015р., проте бажає приймати повноцінну участь у житті та вихованні доньки. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON]- бабця позивачки та [PERSON] - подруга позивачки, суду пояснили, що відповідач [PERSON] не приходить до дитини та не цікавиться її життям, жодної допомоги не надає, дитина не знає батька. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з вимогами ч.1 п. 2 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до вимог ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої її постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Судом встановлено, що відповідач не в повній мірі здійснював батьківські обов'язки щодо виховання доньки, разом з тим позбавлення батьківських прав є виключним заходом, кінцевим результатом якого є розірвання родинних зв'язків. Зважаючи на щире каяття відповідача, бажання здійснювати батьківські права, загалом відсутність негативної соціальної характеристики свідчить про необхідність надання йому додаткової можливості навести психологічний контакт з донькою, як батька та дитини. Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам малолітньої [PERSON], [INFO], яка буде позбавлена спілкування з батьком, який висловлює бажання брати участь у вихованні своєї дитини. Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, суд вважає, за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Разом з тим, суд приймає до уваги роз'яснення, дані у п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", згідно яких суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed