Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (далі - ТОВ «ЛК «Авто Лайф») про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 3 серпня 2016 р. № 0022 та стягнення сплачених коштів в розмірі 60000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 3 серпня 2016 р. [PERSON] уклав ТОВ «ЛК «Авто Лайф» договір фінансового лізингу, на виконання умов якого позивач в цей же день сплатив рахунки на суму 60000 грн. Предметом лізингу є автомобіль ЗАЗ Ланос, який повинен бути переданий позивачу протягом декількох днів, проте він так і не був переданий. У позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, але пізніше, після уважного прочитання договору, він зрозумів, що його ввели в обману. Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 14000 грн., у зв'язку з чим позивач вважав цю суму оплатою вартості транспортного засобу, хоча насправді ця сума виявилась винагородою лізингодавцю. Також позивач зрозумів, що договором не передбачено його право як споживача на розірвання договору без втрати сплачених коштів. Позивач посилається на те, що підписаний ним договір фінансового лізингу не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки пункти 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 8.3, 9.4, 10.14, 10.10, 12.4, 12.7 містять несправедливі умови, його положення встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача і не передбачають жодної санкції для лізингодавця, що призводить до дисбалансу договірних відносин, такий лізинговий платіж як комісія за організацію не входить до переліку платежів, передбачених законом, у споживача відсутнє право на розірвання договору впродовж 14 днів, як це передбачено пунктом 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статтею 707 ЦК України. Також в оспорюваному договорі всупереч вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками, у договорі не розписано загальну вартість предмету лізингу, а споживачу не надано графік сплати лізингових платежів. Окрім того при укладенні договору було порушено вимоги статті 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу, а відповідач на порушення вимог статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не має ліцензії на здійснення фінансових послуг. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав пославшись на викладені у позовній заяві обставини. Додатково пояснив, що він бажав отримати автомобіль «Шевроле Трекер» вартістю 200000 грн., оголошення щодо продажу якого він прочитав в Інтернеті. Зателефонувавши в офіс відповідача і отримавши підтвердження, що такий автомобіль дійсно продається, він вирушив у м. Первомайськ Миколаївської області. На місці працівники відповідача переконали його негайно підписати договір, який на той час не був повністю заповнений, і внести грошові кошти в сумі 60000 грн. Коли він повернувся з банку з'ясувалося, що предметом лізингу є зовсім інший автомобіль, придбавати який він не збирався, а «Шевроле Трекер» коштує 420000 грн. Відтак його обманули, оскільки при підписанні договору він розраховував на отримання зовсім іншого автомобіля. Відповідач надав письмові заперечення на позов пославшись на такі обставини. В момент підписання договору фінансового лізингу сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, які є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Як лізингодавець відповідач є не продавцем, а покупцем, і не несе відповідальності за якість товару. В Україні ліцензії для непрямого лізингу не існує, а тому відповідач вправі здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії. Доказів обману позивач не надав, а те, що він не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення його в оману. Відтак оспорюваний договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу, цим договором права позивача не були порушені, а його небажання виконувати умови договору не є підставою для визнання договору недійсним. За міркування відповідача посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки при існуванні спеціального закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який регулює порядок надання фінансових послуг, норми закону «Про захист прав споживачів» не мають пріоритетного значення для регулювання лізингу. Є необґрунтованим і посилання на рішення Конституційного суду України від 11.07.2013, оскільки це рішення стосується лише споживчого кредитування. Враховуючи, що договір фінансового лізингу не має нічого спільного зі споживчим кредитуванням, в даному випадку повинен діяти принцип свободи договору. Стаття 799 ЦК України не регулює відносини фінансового лізингу, а відтак такі договори повинні укладатися у простій письмовій формі. Заслухавши позивача, дослідивши письмові заперечення відповідача та письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 3 серпня 2016 р. між ТОВ «ЛК «Авто Лайф» (згідно договору- лізингодавець) та [PERSON] (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 0022 з додатками № 1 "Графік сплати авансового платежу" та № 2 "Специфікація" (а.с. 11-20, 21, 22). Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль ЗАЗ Ланос, 1.4., бензиновий з автоматичною коробкою передач та переднім приводом вартістю 8000 дол. США, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості ізлізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону № 723/97-ВР). Підписання [PERSON] зазначеного договору з додатками, а також заяви, яка містить посилання на отримання ним від ТОВ «ЛК «Авто Лайф» відповідей на усі запитання щодо основних умов договору та обов'язків сторін (а.с. 67), є доказом ознайомлення позивача з предметом договору та усіма його умовами. Жодних доказів на підтвердження доводів про те, що представники ТОВ «ЛК «Авто Лайф» навмисно ввели позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення щодо предмета лізингу та прав і обов'язків сторін, суду не надано, а відтак посилання позивача на вчинення ним договору під впливом обману не заслуговують на увагу і є безпідставними. За приписом частини 1 статті 6 Закону № 723/97-ВР договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а отже є необґрунтованими і посилання позивача на те, що підписаний ним договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. В день підписання договору на виконання його умов [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «Авто Лайф» передбачену договором комісію за організацію договору лізингу в сумі 14000 грн. та авансовий платіж в сумі 46000 грн. (а.с. 23, 24). Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення частини 1 статті 227 ЦК України, згідно яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Ураховуючи зміст умов спірного договору, суд дійшов висновку, що діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню. Водночас Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) були затверджені у встановленому законом порядку лише у грудні 2016 р. (Постанова Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913). Оскільки оспорюваний правочин було укладено до затвердження вищевказаних Ліцензійних умов, при цьому відповідач перебував на обліку у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с. 66), підстав для визнання договору недійсним як такого, що вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), суд не вбачає. Судом встановлено, що після сплати відповідачу коштів в загальному розмірі 60000 грн. позивач відмовився від виконання умов договору щодо внесення щомісячних авансових платежів і, вважаючи договір недійсним, звернувся до суду з цим позовом. Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1). З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини. Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 8000 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні (25 грн. за 1 дол.) складало 200000 грн. (пункт 8.2). Пунктом 8.3 договору передбачено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Всі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). У випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України та/або виникненні процесів, яку зумовили зміну валюти резервів Національного банку України та комерційних банків та/або обрання продавцями/ постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобов'язання ніж долар або євро, грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобов'язання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно із виниклими змінами. При настанні зазначених подій лізингодавець розробляє нові додатки № 1 та № 3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу (пункт 10.14) Отже за змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку оспорюваний договір не містить як і не надає лізингоодержувачу права відмовитися від договору у разі значного збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком № 3 до договору. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Згідно з умовами, визначеними статтею 9 Договору, та Додатком № 1, лізингові платежі за цим договором складаються з комісії за організацію договору в розмірі 7% від вартості предмету лізингу, авансового платежу в розмірі 30% і щомісячних авансових платежів, які відшкодовують вартість предмета лізингу, та комісію за передачу предмету лізингу в розмірі 3%. Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті комісія за організацію договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. З пункту 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску, а комісія за організацію договору не повертається ні за яких умов, при цьому договором не передбачено жодних санкцій для лізингодавця в разі невиконання ним умов договору. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023-XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на встановлену судом несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що договір фінансового лізингу від 3 серпня 2016 р. № 0022 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином. На підставі статті 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 600 грн., та в дохід держави судовий збір за вимогою немайнового характеру, який не був сплачений позивачем при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved