Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

15 жовтня 2013 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який з урахуванням останніх уточнень від 5 листопада 2014 року, обґрунтувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25.06.1994 р по 21.05.2013 р. Під час перебування у шлюбі, 18 липня 2007 року ними було придбане домоволодіння [ADDRESS], що розташоване на приватизованій земельній ділянці площею 728 кв.м. Після розірвання шлюбу відповідач почав чинити перешкоди в користуванні спільною сумісною власністю, оскільки вважає придбаний за час шлюбу об'єкт нерухомості своєю особистою приватною власністю, а її до будинку не впускає. Позивач вважає, що майно, яке було придбано ними за час шлюбу, а саме домоволодіння [ADDRESS] має бути поділено між ними у рівних частках. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд розділити майно, що є їх спільною сумісною власністю та визнати право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS] за нею та на ? частину цього ж домоволодіння за відповідачем [PERSON] (а.с.191-194). 12 грудня 2013 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, який обґрунтував тим, що 17.07.2007 року він продав свій будинок [ADDRESS] за 275 000 гривень, який йому належав в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] 18 липня 2007 року він придбав на своє ім'я будинок [ADDRESS] за 250000 гривень. За різницю між продажем та купівлею він перекрив дах будинку, а у подальшому всі поліпшення в будинку робив за власний рахунок, власними зусиллями та без участі відповідача. За вказаних обставин просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 728 кв.м. по [ADDRESS], а у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю (а.с. 79-84). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали первісний позов у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та його представник наполягали на задоволенні зустрічного позову, а у задоволенні первісного позову просили відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Суд встановив, що позивач та відповідач з 25 червня 1994 року по 21 травня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8-9). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). З'ясовуючи джерела придбання майна подружжям, суд встановив, що під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано відповідно до договору купівлі-продажу від 18.07.2007 році серії ВЕР № 995861 -домоволодіння [ADDRESS] за 108 403 грн. Покупцем цього домоволодіння виступив [PERSON], який зареєстрував право власності за собою у КП ДМБТІ (а.с. 53-55). Також 18 липня 2007 року за договором купівлі продажу, покупцем за яким виступив [PERSON], було придбано земельну ділянку площею 728 кв.м. на території Самарського району [ADDRESS], на якій розташований вказаний будинок (а.с.51-52). В судовому засіданні встановлено, що спірне домоволодіння було придбане за кошти, які відповідач за первісним позовом - [PERSON] отримав від продажу домоволодіння [ADDRESS], яке належало йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від [PERSON] (а.с.49). Також сторонами не заперечувався той факт, що вони спільно разом з 1998 року до 2013 року (часу розірвання шлюбу) проживали у домоволодінні [ADDRESS], були в ньому зареєстровані, вели спільне господарство, здійснювали догляд за будинком. Після продажу будинку [ADDRESS], вони також разом, за рахунок отриманих коштів придбали домоволодіння [ADDRESS], в якому всі разом стали проживати та зареєстрували своє постійне місце проживання, що також підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у паспорті позивача [PERSON] (а.с.6-7). Після розірвання шлюбу, незважаючи на те, що позивач має місце реєстрації у спірному будинку [ADDRESS], відповідач [PERSON] почав чинити їй перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю, а саме придбаним 18 липня 2007 року домоволодінням [ADDRESS], вважаючи будинок своєю особистою приватною власністю. У зв'язку з неприязними відносинами між сторонами, позивач [PERSON], була змушена змінити місце свого проживання. З договору купівлі-продажу від 17.07.2007 року домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що воно дійсно було продане за 70982 гривень, а земельна ділянка, на якій воно розташоване, за 85519 грн.48 коп., а разом за 156501 грн 48 коп., що на момент продажу становило 30990 доларів США за курсом НБУ на липень 2007 року, а домоволодіння [ADDRESS] було придбано згідно договору купівлі-продажу від 18.07.2007 року за 180403 грн, що на момент придбання становило 35723 долари США. Таким чином, різниця між продажем домоволодіння [ADDRESS] та купівлею домоволодіння [ADDRESS] становить 4733 долари США. Тобто домоволодіння по вул. Домодєдовській у м. Дніпропетровську було продане дешевше ніж придбано домоволодіння [ADDRESS] на 4733 долари США, або на 23901,52 гривень. Ці письмові докази, за відсутністю інших з боку відповідача, спростовують доводи останнього в частині того, що він продав будинок [ADDRESS] за 55 000 доларів США, а будинок по [ADDRESS] придбав за 50000 доларів США. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, за змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Доводи відповідача за первісним позовом про те, що оскільки він придбав спірний будинок за частину коштів, які він отримав від продажу домоволодіння [ADDRESS], тому цей будинок є його особистою приватною власністю, - є помилковими, оскільки в контексті ст. 57 СК України, не можна розглядати належність отриманих ним від продажу будинку коштів, такими, які належать йому особисто. Такі висновки суду засновані на тому, що безперечним є той факт, що з як позивач так і відповідач на протязі майже 9 років (з 1998 року по 2007 рік), перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, разом проживали у проданому домоволодінні [ADDRESS], були в ньому зареєстровані, вели спільне господарство, здійснювали догляд за будинком та вкладали в це спільні зусилля. Після цього, коли у 2007 році було придбане спірне домоволодіння, його стан значно поліпшився за рахунок спільних зусиль позивача та відповідача і про це останні не заперечували в судовому засіданні. Зокрема, було зроблено комплекс робіт по покрівлі будинку, заміні вікон, сходів та внутрішніх роботах, що узгоджується і з висновком експерта. Відповідно до висновків будівельно - технічної експертизи № 1193/1194/1195 - 14, виконаної 4 вересня 2014 року Дніпропетровським науково - дослідним інститутом судових експертиз (а.с.165-174) : - різниця між вартістю домоволодіння [ADDRESS], яка зазначена у договорі купівлі - продажу від 18.07.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером 2-1532 та ринковою вартістю цього ж домоволодіння на час проведення експертизи у відсотковому відношенні складає: 610,37%, або вартість домоволодіння збільшилась в 6,10 рази; - різниця між вартістю домоволодіння [ADDRESS], яка зазначена у договорі купівлі - продажу від 18.07.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером 2-1532 та ринковою вартістю цього ж домоволодіння на час проведення експертизи у твердій грошовій сумі складає : 661655 гривень; - оскільки житловий будинок та господарські будівля і споруди домоволодіння [ADDRESS] не розділені, то поділ земельної ділянки площею 728 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] - експертом не розглядався; У мотивувальній частині висновку, експертом зазначено, що ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS], на час проведення експертизи складає 770058 гривень (а.с.173). При цьому, з мотивувальної частини висновку та відповіді на останнє питання вбачається, що об'єктом експертизи та оцінки було лише домоволодіння, а вартість земельної ділянки експертом не визначалася та у ринкову вартість домоволодіння не входить, що спростовує доводи відповідача [PERSON] про те, що при поділу домоволодіння суд повинен не враховувати та виключити з визначеної експертом ринкової вартості, вартість земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом не довів та не підтвердив належними доказами того факту, що він особисто поліпшував будинок та робив всі будівельні роботи в ньому, таким чином не спростувавши доводи позивача про її безпосередню участь у поліпшенні цього будинку. Крім того, спосіб участі позивача у набутті спірного домоволодіння, в силу ст. 60 СК України, не є визначальним при встановленні належності майна на праві спільної сумісної власності, оскільки це не залежить від того, що один з подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п. 22 зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як зазначено у ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно вимог ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що ніякої домовленості щодо розподілу майна між позивачем та відповідачем не існує, шлюбний договір між ними не укладався, отже майно, що було придбано ними за час шлюбу, а саме: домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка площею 728 кв.м. по [ADDRESS], в силу ст. 60 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірне домоволодіння та земельну ділянку площею 728 кв.м. по [ADDRESS]. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, з'ясувавши мету звернення позивача та відповідача до суду, юридичну природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази та документи у їх сукупності, висновки судової будівельно-технічної експертизи з врахуванням зазначених норм Конституції України та вимог законодавства України, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов [PERSON] в межах заявлених позовних вимог виключно в частини поділу домоволодіння, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку в цілому - відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Постановою Кабінету Міністрів України N 590 від 27 квітня 2006 року "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат пов'язаних з розглядом справи. Граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої укладено судове рішення в цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Позивачем [PERSON] була надана до суду угода № 1/31 від 12.12.2013 року про надання юридичної допомоги (а.с.32-34) та квитанцію про підтвердження оплати на правову допомогу у розмірі 2000,00 гривень. Згідно журналів судового засідання на яких була присутня представник позивача, її загальний час роботи з 12.12.2013 року по 11.11.2014 року склав 397 хвилин, (розмір мінімальної заробітної плати за період з 01.12.2013 року по 11.11.2014 року складає 1218 гривень) х 40% = 487,20 гривень за годину. З огляду на те, що відпрацьований час захисника позивача склав 397 хвилин в судовому засіданні, тому витрати на правову допомогу у розмірі заявлених 2000 гривень підлягають стягненню з відповідача, оскільки їх розмір не перевищує граничних розмірів витрат, які встановлені Постановою Кабінету Міністрів України N 590 від 27 квітня 2006 року "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави". На підставі викладеного,

Outcome: approved