Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

29 березня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ДП "Укрінтеравтосервіс" про стягнення середньої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Звертаючись із позовною заявою [PERSON] вказав, що при звільненні 1 липня 2020 року відповідач не виплатив йому заробітну плату за травень, червень, вересень, жовтень 2019 року, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 19449,27 грн з урахуванням індексу споживчих цін. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якої визначається на день ухвалення рішення у справі. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи № 753/6287/21 між суддями від 30 березня 2021 року головуючим суддею обрано Шаповалову К.В. Фактично справу було передано судді 31 березня 2021 року. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, позивачем було подано заяву від 21 квітня 2021 року вх.27746 про усунення недоліків. Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 13 травня 2021 року. 13 травня 2021 року у судове засідання з`явився позивач та його представник, представник відповідача до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням. Копію позовної заяви з додатками була отримана відповідачем 11 травня 2021 року, а тому судове засідання було відкладено на 7 липня 2021 року. 24 травня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимоги, вказав, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем існує, але вона становить лише 17669,45 грн. Крім того, просив відмовити повністю у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки заявлена позивачем сума є явно неспівмірною до розміру заборгованості. 31 травня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач обґрунтовував розмір заборгованості по заробітній платі, а також спростовував доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні. 15 червня 2021 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача, зокрема зазначав практику Верховного Суду щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та наполягав на відсутності підстав для задоволення вказаної вимоги. Крім того, зауважив, що заявлена до стягнення сума заробітної плати має бути на 417 грн менше, оскільки це кошти, які надавалась позивачу на час відрядження, були витрачені позивачем на особисті потреби та підприємству не було надано звіту щодо використання вказаної суми. 7 липня 2021 року розгляд справи був відкладений на 27 липня 2021 року за клопотанням представника відповідача, який просив суд надати час для вирішення спору, що виник між позивачем та підприємством, мирним шляхом. 27 липня 2021 року у судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив, вказала, що заборгованість по заробітній платі становить 17669,45 грн, заперечувала щодо наявності підтверджуючих документів щодо подання позивачем звіту на 417 грн, які надавались йому на час відрядження. Крім того, зауважили, що заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, з огляду на її неспівмірність та те, що позивач заявив вказану вимогу майже через 2 роки. Розгляд справи було відкладено на 25 серпня 2021 року. У судовому засіданні 25 серпня 2021 року представник позивача зазначив, що 18 серпня 2021 року відповідач перерахував на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 18254,68 грн, з урахуванням суми 417 грн, стосовно яких в попередній судових засіданнях виник спір. Проте зауважив, що вказана сума боргу була перерахована позивачу без урахування індексу споживчих цін, а тому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 1194, 59 грн. Крім того, представник позивача зазначив, що оскільки відповідач розрахувався із позивачем остаточно 18 серпня 2021 року ними здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 162732 грн та який позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. При цьому представник позивача зауважив та обґрунтував свої доводи щодо відсутності підстав для зменшення вказаної суми, з огляду на те, що саме з вини відповідача позивач тривалий час не отримував належні йому кошти, які є значними для нього, з огляду на те, що звільнився позивач в період дії карантину та розраховував на ці кошти. Крім того, представник позивача зауважив, що після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача та намагався вирішити питання мирним шляхом, не звертаючись до суду із позовом, проте позивач не виконував свого обов`язку щодо виплати позивачу заробітної плати. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердила факт перерахування позивачу 18 серпня 2021 року заробітної плати без урахування індексу споживчих цін в розмірі 18254,68 грн та надала підтверджуючі документи (копії платіжних доручень). Вирішення питання щодо стягнення на користь позивача заборгованості в розмірі 1194, 59 грн. залишила на розсуд суду. Також представник відповідача вкотре зауважила на неспівмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зважаючи на розмір заборгованості по заробітній платі, зазначала про практику Верховного Суду щодо можливості судом зменшення такого виду відповідальності підприємства. Крім того вказала, що наразі підприємство має значні борги з виплати заробітної плати багатьом працівникам, так станом на червень 2021 року така заборгованість становила більше ніж 3 млн грн, за певний період вже була виплачена значна сума заборгованості по заробітній платі працівникам добровільно, а тому просила не карати підприємство на відмовити у задоволенні такої вимоги в повному обсязі. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, а також представника відповідача, приходить до наступного висновку. Відповідно до копії наказу про прийняття на роботу від 17 квітня 2019 року № 146-ВК [PERSON] прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів 1 класу транспортно-технічного відділу адміністративного-технічного управління Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» з 22 квітня 2019 року (а.с.7). Відповідно до наказу від 1 липня 2020 року № 140-ВК [PERSON] звільнено з роботи з 1 липня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників підприємства, згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 8). Згідно із довідкою підприємства від 26 січня 2021 року № 1/03-04-69, заборгованість підприємства перед [PERSON] станом на 31 грудня 2020 року становить 18254,68 грн за період: травень 2019 року - 4549,56 грн, за червень 2019 року - 4405,12 грн, за вересень 2019 року - 2400 грн, та за жовтень 2019 року - 6900 грн (а.с.9). За нормами статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У частині третій статті 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України, частина перша статті 24 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із платіжними дорученнями № 599, № 600, № 601 копії, яких долучено до матеріалів справи, відповідачем 18 серпня 2021 року перераховано на рахунок позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 18254,68 грн. При цьому представником відповідача у судовому засіданні було зазначено, що оскільки на підприємстві не знайшли доказів на спростування доводів позивача про надання ним звіту за кошти в розмірі 417 грн, отримані на час відрядження, керівництвом було прийнято рішення про виплату заборгованості по заробітній платі, визначені у довідці від 26 січня 2021 року. Зважаючи на визнання відповідачем в цій частині позовних вимог в повному обсязі, та відсутність спору між сторонами з приводу боргу в розмірі 417 грн, такі обставини не підлягають доказуванню у відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України. Звертаючись із позовною заявою [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу споживчих цін. Як зазначалось, відповідачем заборгованість по заробітній платі на рахунок позивача 18 серпня 2021 року була перерахована без урахування індексу споживчих цін. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2.), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.). Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів громадян, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати їм подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до пунктів 1,2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001р. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому, індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Позивачем здійснено розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції, відповідно до якого за травень 2019 року індекс інфляції складає - 287,08 грн; за червень 2019 року - 301,75 грн; за вересень 2019 року - 169,68 грн та за жовтень 2019 року - 436,08 грн, а всього - 1194,59 грн. Представник відповідача не спростовувала такий розрахунок позивача, не заперечувала його та не подавала власний розрахунок, а вирішення питання задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині залишила на розсуд суду. Ураховуючи викладене, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд знаходить його арифметично вірним та зважаючи на те, що позивачем не подавались заяви про відмову від частини позовних вимог чи про їх зменшення, а також з огляду на перерахування відповідачем позивачу 18 серпня 2021 року заборгованість по заробітній платі в розмірі 18254,68 грн (без урахування індексу інфляції), суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та про наявність підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача невиплаченої позивачу індексації заробітної плати в розмірі 1194,59 грн. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. До позовної заяви позивачем додано розрахунок середньоденної заробітної плати [PERSON] , здійснений відповідачем, відповідно до якого середньоденна заробітна плата позивача складає 573 грн. Період з дня звільнення позивача до дня проведення розрахунку, а саме з 1 липня 2020 року по 18 серпня 2021 року включає 284 робочих дні. Позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступним чином: 573 грн*284 дня затримки розрахунку = 162732 грн. Доказів на те, що несвоєчасний розрахунок з позивачем відбувся не з вини відповідача, суду не надано. При цьому суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Щодо доводів представника відповідача про наявність судової практики про зменшення розміру відповідальності підприємства з урахуванням, зокрема неспівмірності заявленої суми до розміру заробітної плати, яка не була вчасно виплачена працівнику, суд зазначає таке. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. При цьому, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З наведених мотивів та з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду визначено, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Заборгованість УДП «Укрінтеравтосервіс» по заробітній платі перед [PERSON] станом на момент звернення до суду становила 18254,68 грн (без урахування індексу інфляції), яка була сплачена відповідачем позивачу під час розгляду справи в суді (18 серпня 2021 року). Судом враховується, що як зазначив позивач та його представник, [PERSON] неодноразово звертався після звільнення до відповідача із проханням виплатити заборгованість по заробітній платі за 2019 рік, проте відповідачем жодних дій на виплату належних позивачу сум здійснено не було. Представником відповідача вказане спростовано у судовому засіданні не було. Також судом враховується непослідовність дій відповідача, ймовірно пов`язане із зміною керівництва підприємства, а саме у січні 2021 року позивачу була надана довідка про наявність заборгованості по виплаті заробітної плати в розмірі 18254,68 грн. Пізніше, після звернення позивача із позовом до суду, відповідач змінив розмір заборгованості та вказав, що вона становить 17669,45 грн та між сторонами виник спір щодо суми 417 грн, які надавались позивачу на час його відрядження під час виконання своїх трудових обов`язків. При цьому представник відповідача не могла надати суду достатні пояснення стосовно того, чому спір щодо 417 грн виник саме після звернення позивача із позовом до суду. Поряд з цим, при наявності відзиву на позовну заяву, в якій фактично заперечувались позовні вимоги в повному обсязі, відповідачем до суду було подано клопотання про надання сторонам часу для врегулюванні спору мирним шляхом. Проте спір між сторонами урегулювано у добровільному порядку не був. Суд зауважує, що як вказав представник відповідача у судовому засіданні 25 серпня 2021 року, на підприємстві не було знайдено доказів щодо відсутності підстав для сплати позивачу заборгованості по заробітної платі без урахування 417 грн, а тому керівництвом було прийнято рішення про виплату [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 18254,68 грн, що підтверджується копією службової записки, долученої представником відповідача до матеріалів справи. При визначені розміру середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні судом враховується: період, протягом якого відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачу (14 місяців станом на 18 серпня 2021 року); невстановлення під час судового розгляду справи в діях позивача будь-якого зловживання правом на звернення із позовними вимогами до суду, та обставина, що заборгованість перед позивачем мала місце за травень, червень, вересень та жовтень 2019 року, тобто фактично заробітна плата не виплачувалась позивачу майже 2 роки; відсутність будь-якого обгрунтованого пояснення з боку відповідача підстав тривалої невиплати заробітної плати позивачу; розмір недоплаченої суми при звільненні позивача (18254,68 грн), який становить більше півтора розміру середньомісячного заробітку позивача та є достатньо істотною. Також судом враховується, що відсутність коштів у роботодавця, складне фінансове становище підприємства, тощо, не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) підприємства на отримання заробітної плати та належних до виплати розрахункових коштів при звільненні, і не може бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати роботодавцем зазначених коштів. Статтею 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами статті 97 КЗпП України та гарантіями статті 21 Закону про оплату праці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, оцінюючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність майнових втрат працівника, якому на рік затримали виплату розрахунку при звільненні, враховуючи бездоказовість доводів відповідача щодо фінансового становища підприємства та можливих тяжких наслідків для третіх осіб (інших працівників) у разі виплати середнього заробітку позивачу у встановленому законом розмірі, а також, невстановлення об`єктивних причин непроведення відповідачем розрахунку за належними при звільненні виплатами з позивачем упродовж суттєво тривалого часу, суд дійшов висновку про відсутність, у даному випадку, доведених підстав для застосування судом належного йому права (а не обов`язку) для зменшення заявленого до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають повному задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з огляду на те, що позовні вимоги задоволені судом в повному об`ємі, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1071,51 грн за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Крім того, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 908 грн за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати та 555,81 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з урахуванням остаточно визначеного позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Outcome: approved