Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

20.03.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Турківської КЦРЛ, [PERSON] , в якій просить: скасувати наказ в.о. головного лікаря Турківської комунальної центральної районної лікарні [PERSON] від 02.03.2018 № 75 «Про звільнення [PERSON] »; поновити його на посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі Турківської КЦРЛ; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 59 467, 50 грн. Позивач обґрунтував свої вимоги наступними обставинами. 04.02.2009 позивач був призначений на посаду заступника головного лікаря Турківської центральної районної лікарні. Наказом в.о. головного лікаря [PERSON] № 349 від 09.11.2017 був звільнений з займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Цей наказ, як незаконний було скасовано в судовому порядку, та наказом № 61 від 01.03.2018 позивача поновлено на посаді. Однак, наказом в.о. головного лікаря [PERSON] № 75 від 02.03.2018 його знову було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. Повторною підставою для звільнення став наказ № 348 від 08.11.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності винних посадових осіб згідно рекомендації Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації № 01-12-11/3257/01/офпу від 01.11.2017, відповідно до результатів організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства». Однак, відповідно до вказаного висновку перевірки, про який ведеться мова у наказі № 75 від 02.03.2018, не вказано, що позивач не відповідає займаній посаді і підлягає звільненню. Окрім цього, така підстава звільнення вже була предметом судового спору, а тому повторне звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вважає безпідставним та незаконним. Також позивач вказує, що внаслідок двох незаконних звільнень відповідачем [PERSON] йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи - лікаря вищої категорії, а тому таку оцінює в розмірі 59 467,50 грн. Ухвалою судді Турківського районного суду Львівської області від 20.04.2018 відкрито провадження у справі. 18.05.2018 представник відповідача Турківської КЦРЛ подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішення про звільнення позивача з займаної посади було прийнято виключно на підставі фактичних даних щодо його неспроможності забезпечити належну якість організації роботи в лікарні. Вказує, що лише наявність одного посвідчення про присвоєння кваліфікації за спеціальністю «Організація і управління охороною здоров`я» не може бути достатнім та беззаперечним доказом відповідності посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі. Просив у задоволенні позову відмовити. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оформленого відповідним протоколом від 30.07.2020, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 10.08.2020 справу прийнято до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 26.11.2020 проведено заміну відповідача Турківської комунальної центральної лікарні правонаступником Турківською КНП «Турківська ЦРЛ» Турківської районної ради. Під час розгляду справи 05.02.2021 судом з`ясовано, що згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Турківська КНП «Турківська ЦРЛ» Турківської районної ради змінила назву на Комунальне некомерційне підприємство «Турківська Центральна міська лікарня Турківської міської ради Самбірського району Львівської області (КНП Турківська ЦМЛ), код ЄДРПОУ 01997030 залишився тим самим. Ухвалою суду від 05.02.2021 провадження в частині позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] про стягнення моральної шкоди закрито у зв`язку з відмовою позивача від цієї позовної вимоги. Позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав і доводів, викладених у позові. Позивач також пояснив, що після поновлення на роботі, приступив до виконання своїх обов`язків, однак попрацював лише 6 годин, після чого його було запрошено на нараду, де в.о. головного лікаря [PERSON] оголосив йому оскаржуваний наказ про звільнення. Вказав, що за цей час не було жодних перевірок щодо його кваліфікації, а як підставу звільнення взято попередню довідку, яка вже була предметом судового спору і така підстава звільнення визнана незаконною. Також зазначив, що перед звільненням йому не було запропоновано іншої відповідної посади. Просив позов задовольнити. Представники позивача в судовому засіданні зазначили, що неналежне виконання трудових обов`язків та недостатня кваліфікація працівника не є тотожними поняттями, оскільки останнє не повинно містити вини працівника. Оскільки фактичними даними не було встановлено невідповідність позивача займаній посаді або ж виконуваній роботі саме внаслідок недостатньої кваліфікації, тому підстава звільнення є незаконною. Просили позов задовольнити. Представник Коробов К.К. позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивача було звільнено на підставі довідки по перевірці організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства Турківської ЦРЛ. Водночас зазначив, що дійсно позивача в судовому порядку було поновлено на посаді, з якої був звільнений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, однак, оскільки вказана вище довідка не була визнана незаконною, тому вважає, що у відповідача були всі підстави для її повторного застосування як підстави звільнення позивача. Не заперечив, що з часу поновлення позивача до його повторного звільнення не було виявлено нових фактів невідповідності позивача займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Зазначив також, що позивачу було запропоновано інші посади, однак від таких він відмовився, про що складено відповідний акт. Вважає звільнення позивача законним, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи позивача та його представників, заперечення представника відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно з наказом № 16 від 04.02.2009 позивач прийнятий на посаду заступника головного лікаря по лікувальній роботі Турківської комунальної центральної районної лікарні, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. Як видно з посвідчення № 59/374-к від 14.05.2013, яке дійсне до 14.05.2018 року, [PERSON] пройшов атестацію на відповідність займаній посаді. Відповідно до Довідки по перевірці організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства в Турківській ЦРЛ, складеній за результатами перевірки Турківської комунальної центральної районної лікарні у 2017 році за 1-ше півріччя 2017 року, було виявлено відсутність належного контролю за якістю надання медичної допомоги позивачем та рекомендовано розглянути питання щодо відповідності займаній посаді позивача на посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі Турківської комунальної центральної районної лікарні відповідно до довідки по перевірці організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства. Також суд встановив, що на підставі результатів матеріалів перевірки, наказом № 348 від 08.11.2017 ,,Про притягнення до дисциплінарної відповідальності винних посадових осіб згідно рекомендації Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації №01-12-11/3257/01/офпу від 01.11.2017 року, відповідно до результатів організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства" в.о. головного лікаря Турківської комунальної центральної районної лікарні [PERSON] на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани. Наказом в.о. головного лікаря [PERSON] за №349 від 09.11.2017 позивача звільнено із займаної посади заступника головного лікаря по лікувальній роботі Турківської комунальної центральної районної лікарні, на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, враховуючи наказ №348 від 08.11.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності винних посадових осіб згідно рекомендації Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації №01-12-11/3257/01/офпу від 01.11.2017 року, відповідно до результатів організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства». Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 28.02.2018, яке залишено без змін апеляційною інстанцією, визнано незаконним та скасовано наказ в.о. головного лікаря Турківської КЦРЛ [PERSON] за №348 від 08.11.2017 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани; визнано незаконним та скасовано наказ №349 від 09.11.2017 про звільнення [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України; [PERSON] поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, вирішено питання судових витрат. Відповідно до наказу № 61 від 01.03.2018 позивача поновлено на посаді заступника головного лікаря Турківської КЦРЛ з 10.11.2017 року. Згідно з наказом в.о. головного лікаря [PERSON] № 75 від 02.03.2018, позивача звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Вважаючи звільнення з роботи незаконним позивач звернувся до суду за захистом порушених трудових прав. Відтак суд встановив, що між сторонами виник трудовий спір, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП). Вирішуючи спір, суд виходить з наступних положень закону та відповідних їм правовідносин. Так, у відповідності до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд встановив, що позивач з 04.02.2009 був призначений на посаду заступника головного лікаря Турківської центральної районної лікарні, працював за безстроковим трудовим договором. Згідно з наказом в.о. головного лікаря [PERSON] № 75 від 02.03.2018, позивача звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставою такого звільнення, як зазначає позивач, стали результати перевірки організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги до вимог чинного законодавства в Турківській ЦРЛ Департаменту охорони здоров`я ЛОДА № 01-12-11/3257/01 офпу від 01.11.2017. При цьому, звільнення його з посади з цієї ж підстави вже було предметом судового розгляду та таке звільнення визнано незаконним. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП істотне значення має відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов`язків, оскільки обставини, що свідчать про вину працівника, не можуть наводитись як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за даною підставою. Нездатність працівника внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я належним чином виконувати доручену роботу не містить вини працівника і її не можна ототожнювати з винним невиконанням трудових обов`язків. Якщо ж у роботодавця є докази саме винного неналежного виконання, то він має право притягнути працівника до дисциплінарної відповідальності, у тому числі звільнити його з роботи, але на підставі пункту 3 (а не п. 2) статті 40 КЗпП. З урахуванням наведених роз`яснень, суд встановив, що за результатами перевірки Турківської КЦРЛ у 2017 році за 1-ше півріччя 2017 року по організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства було виявлено відсутність належного контролю за якістю надання медичної допомоги [PERSON] та рекомендовано розглянути питання щодо його відповідності займаній посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі Турківської комунальної центральної районної лікарні відповідно до довідки по перевірці організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги вимогам чинного законодавства. Як видно зі статуту Турківської комунальної центральної лікарні та посадової інструкції заступника головного лікаря по лікувальній роботі видно, що до його функцій та обов`язків належить зокрема здійснення безпосереднього керівництва діяльністю зав. відділеннями, кабінетами і лабораторіями лікарні, здійснення систематичного контролю за якістю обстеження, лікування та догляду за хворими шляхом планового проведення обстеження стану роботи відділень, кабінетів і лабораторій лікарні, проводити клініко-анатомічні конференції, сприяти роботі по санітарно-гігієнічному вихованню населення, здійснювати постійний нагляд за безпечною експлуатацією і справністю обладнання, апаратури, використання захисного одягу пристосувань та ін. Водночас, з посвідчення №59/314-к від 14.05.2013 видно, що позивач пройшов атестацію і йому присвоєно кваліфікацію лікаря «Організація і управління охороною здоров`я" вищої категорії. Посвідчення дійсне до 14.05.2018. Отже, суду не надано доказів, які б підтверджували наявність фактичних даних того, що внаслідок недостатньої кваліфікації позивач не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а тому доводи відповідача, що рішення про звільнення позивача з займаної посади було прийнято виключно на підставі фактичних даних щодо його неспроможності забезпечити належну якість організації роботи в лікарні, суд вважає безпідставними та не доведеними належними та допустимими доказами. Такі доводи суд розцінює як довільне і, за даних обставин справи, помилкове тлумачення відповідачем такої підстави звільнення як невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП України). Суд не залишає поза увагою і те, що вказана підстава звільнення позивача вже була предметом розгляду в суді, така визнана незаконною судовим рішенням, яке набрало законної сили. При цьому, після поновлення позивача на посаді згідно з судовим рішенням, такий наступного дня був звільнений з посади з тієї ж підстави, що ствердив в судовому засіданні представник відповідача. Водночас представник відповідача в обґрунтування законності такого звільнення вказав, що оскільки Довідка за результатами перевірки не скасована, то така є дійсною і її можна неодноразово застосовувати як підставу для звільнення. Такі доводи представника відповідача суд вважає неспроможними, оскільки така Довідка наділена ознаками індивідуального акта, дія якого є одноразовою. З урахуванням результатів перевірки організації експертизи тимчасової непрацездатності та відповідності надання медичної допомоги до вимог чинного законодавства в Турківській ЦРЛ до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани, винесено наказ про звільнення, що в свою чергу було визнано незаконним і скасовано в судовому порядку, а відтак вичерпалась дія вказаної вище Довідки. Водночас нових фактичних даних, які б підтверджували, що внаслідок недостатньої кваліфікації позивач не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, зокрема за час виконання таких обов`язків після його поновлення на роботі, представником відповідача суду не надано. Окрім цього, в судовому засіданні позивач надав суду для огляду посвідчення № 34/350-к, з якого видно, що він проходив атестацію в атестаційній комісії ДОЗ Львівської ОДА і наказом по ДОЗ ЛОДА від 03.05.2019 № 350 [PERSON] підтверджена кваліфікація лікаря, назва спеціальності «Організація і управління охороною здоров`я", категорія вища. Посвідчення дійсне до 03.05.2024. Також, суд звертає увагу і на те, що згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У ході розгляду справи позивач ствердив, що на час звільнення його із займаної посади відповідачем не було йому запропоновано переведення на іншу роботу. Представник відповідача на спростування таких тверджень позивача покликався на акт від 02.03.2013 № 1 «Про попередження [PERSON] про наступне вивільнення та його відмову від переведення на іншу роботу», в якому вказано, що позивач відмовився від запропонованих йому посад. Як видно з вказаного вище Акта, такий складено комісією в складі трьох членів, які своїми підписами засвідчили, що [PERSON] відмовився від запропонованих йому посад. Підпис самого [PERSON] про ознайомлення з Актом відсутній. Беручи до уваги те, що представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами дійсної відмови позивача від переведення на іншу роботу, зокрема він не заявляв клопотань про виклик як свідків, осіб, які підписали Акт, які б в свою чергу могли підтвердити або ж спростувати даний факт, тому суд не бере до уваги такі доводи представника відповідача та відповідно констатує факт порушення відповідачем, як роботодавцем, вимог імперативної норми ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до вимог ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відтак, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, наданими сторонами, суд дійшов висновку про те, що на день звільнення позивача, були відсутні підстави для його звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, а отже відповідачем без законної підстави було звільнено позивача з займаної ним посади. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі N 6-33цс14 зроблено висновок, що "звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом". Відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось без законної підстави, чим було порушено трудові права та гарантії позивача, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача - в.о. головного лікаря Турківської комунальної центральної районної лікарні [PERSON] № 75 від 02.03.2018 «Про звільнення [PERSON] » необхідно скасувати як незаконний та поновити позивача на посаді заступника головного лікаря. При цьому рішення про поновлення на посаді позивача має виконати правонаступник Турківської КЦРЛ - Комунальне некомерційне підприємство «Турківська Центральна міська лікарня Турківської міської ради Самбірського району Львівської області (КНП Турківська ЦМЛ). У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням встановлених судом обставин у цій справі, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України про те, що якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, то суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим. Беручи до уваги те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 20.03.2018, яка розглядається судом більше року, однак не з вини позивача, процесуальна поведінка якого не вказує зокрема на затягування розгляду справи, зловживання процесуальними правами, і зворотного суду не доведено та не спростовано, тому суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2018 і до дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі. Відтак, вирішуючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Розрахунок розміру середнього заробітку проводиться у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення…) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі. Обґрунтовуючи розмір середнього заробітку, який підлягає до стягнення за час вимушеного прогулу, позивач покликається на довідку, видану КНП «Турківська центральна районна лікарня» Турківської районної ради від 16.01.2021 за № 9/02, згідно з якою середньомісячна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи перед звільненням (січень, лютий), яке відбулось 02.03.2018, становила 28 684 грн. (14 342 + 14 342). За ці два місяці позивач відпрацював 41 день. Відтак, провівши відповідний математичний розрахунок, суд встановив, що розмір середньоденного заробітку позивача складає (14 342+14342)/41 = 699,61 грн. Отже, з моменту звільнення позивача з 02.03.2018 і до 05.02.2021 (час ухвалення рішення про поновлення на роботі) було 733 робочих дні, а отже середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 733 робочих дні х 699,61 грн. = 512 814,13 грн. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує таке. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовими витратами у справі є судовий збір. Беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням задоволення позову позивача повністю, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 128,14 грн. Згідно з вимогами п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved