Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування в сумі 25 203,39 гривень до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО". Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на те, що 30.09.2020 між нею та її донькою [PERSON] (Туристами) з одного боку та Фізичною особою підприємцем [PERSON] (Турсубагентом) з іншого, було укладено договір на туристичне обслуговування № 1639437, предметом цього договору була поїздка на відпочинок до країни Єгипет з 04.10.2020 по 11.10.2020. В перелік замовлених послуг було включено страхування медичних та інших витрат - страховою сумою 30 000,00 EUR на одну особу, страхування від нещасних випадків - страховою сумою 200,00 EUR на одну особу та страхування фінансових ризиків, що пов`язані із виникненням збитків або витрат при неможливості здійснення застрахованою особою подорожування за кордон - страховою сумою 850 EUR на одну особу. Страховиком виступило Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" згідно з договорами страхування № 2761216-412 та № 2761215-412. Перед запланованим вильотом на відпочинок донька позивачки 03.10.2020 отримала позитивний результат ПЛР тесту на вірус COVID-2019, а позивачка негативний, одразу ж вони повідомили страхову компанію про виникнення страхових випадків, а саме - неможливість здійснення ними подорожі за кордон до країни Єгипет на відпочинок згідно з умовами п.8.1. договорів страхування. 06.10.2020 на адресу страхової компанії були відправлені заяви та перелік документів, необхідний для отримання страхового відшкодування у зв`язку з виникненням збитків при неможливості здійснення [PERSON] та її донькою подорожі, що було передбачено умовами страхування фінансових ризиків застрахованих осіб договору страхування. Згідно з відповіддю страхової компанії № 7866 від 04.11.2020, позивачці було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі відсутності документів, що підтверджують факт настання страхового випадку, пов`язаного з виникненням збитків або витрат при неможливості здійснення подорожування за кордон та передбаченого умовами договору страхування № 2761216-412, а для доньки позивачки було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 25 203,39 грн. відповідно до відповіді страхової компанії № 8047 від 11.11.2020. Позивачка вважає відмову страхової компанії у виплаті їй страхового відшкодування безпідставною та просить задовольнити її позовну заяву про стягнення страхового відшкодування в сумі 25 203,39 гривень. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27.11.2020 справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 24 грудня 2020 року представником відповідача Квасковою М.М. було подано відзив на позовну заяву, у якому вона вказує, що за умовами договору страхування, укладеним між сторонами по справі, не визнаються страховими випадками збитки застрахованої особи, що пов`язані із неможливістю здійснення подорожування за кордон, яке сталося у зв`язку із перебуванням застрахованої особи в умовах карантину внаслідок контакту з інфікованою особою при відсутності факту захворювання самої застрахованої особи. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. 18 січня 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача Кваскової М.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. На підставі цієї заяви, суд виніс ухвалу від 19.01.2021 про задоволення заяви представника відповідача та забезпечення їй можливості взяти участь у засіданні 26.01.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку Easy Con. Позивачка та її представник - [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задоволити їх в повному обсязі. Представник відповідача Кваскова М.М. взявши участь в судовому засіданні за допомогою системи відеоконференцзв`язку Easy Con, підтримала поданий нею відзив на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позовної заяви повністю. Дослідивши матеріали справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено таке. Згідно з копією договору на туристичне обслуговування № 1639437 від 30.09.2020, між позивачкою та її донькою [PERSON] з одного боку та Фізичною особою підприємцем [PERSON] з іншого, було укладено договір на туристичне обслуговування № 1639437, предметом якого була поїздка на відпочинок до країни Єгипет з 04.10.2020 по 11.10.2020. Копія страхового свідоцтва № 2761216-412 від 01.10.2020 (надалі - договір стахування) свідчить про те, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" надає для [PERSON] послуги страхування медичних та інших витрат - страховою сумою 30 000,00 EUR на одну особу, страхування від нещасних випадків - страховою сумою 200,00 EUR та страхування фінансових ризиків, що пов`язані із виникненням збитків або витрат при неможливості здійснення застрахованою особою подорожування за кордон - страховою сумою 850 EUR. Відповідно до копії заяви [PERSON] про здійснення страхової виплати від 06.10.2020, позивачка звернулася до страхової компанії з вимогою виплатити для неї 25 203,39 гривень у зв`язку з тим, що її донька отримала позитивний результат тесту на COVID-19 і через це вони не змогли здійснити поїздку на відпочинок до Єгипту, оскільки позивачка була в контакті з інфікованою донькою і повинна була перебувати на самоізоляції протягом 14 днів. В копії відповіді страхової компанії № 7866 від 04.11.2020 вказано, що для позивачки відмовили у виплаті страхового відшкодування на підставі відсутності документів, що підтверджують факт настання страхового випадку, пов`язаного з виникненням збитків або витрат при неможливості здійснення подорожування за кордон та передбаченого умовами договору страхування № 2761216-412. Згідно з результатом аналізу № 065799 від 02.10.2020, в [PERSON] (позивачки) РНК вірусу збудника COVID-19 не виявлено. Згідно з п.3.2. договору страхування № 2761216-412, укладеним між сторонами, страховим випадком вважається подія, передбачена цим договором страхування, яка відбулась в період його дії із настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхове відшкодування застрахованій особі або іншій третій особі (закладу охорони здоров`я, фармацевтичній установі, сервісній компанії, спадкоємцю застрахованої особи). У п.3.3. цього ж договору страхування визначено, що страховим випадком є факт отримання застрахованою особою медичної або іншої допомоги (послуги), передбаченої договором страхування, під час її перебування за кордоном, внаслідок раптового захворювання застрахованої особи, нещасного випадку із застрахованою особою та інших передбачуваних подій, що вказані в умовах договору. Пунктом 1.1. договору страхування № 2761216-412 передбачено, що страховий захист - це обов`язок страховика відшкодувати на умовах договору страхування збиток, заподіяний страховим інтересам застрахованої особи, що виник внаслідок настання страхових випадків, зазначених у цьому договорі страхування. Відповідно до п.1.3.2. договору страхування № 2761216-412, страховий захист по страхуванню фінансових ризиків застрахованої особи, що пов`язані із виникненням збитків або витрат при неможливості здійснення нею подорожування за кордон починає діяти з дати набрання чинності договору страхування до дати початку терміну подорожі визначеної в договорі. Умовами цього ж договору страхування передбачений страховий захист фінансових ризиків - страхова сума на одну особу 850 EUR. Пунктом 8.1. передбачено, що страховим випадком вважається виникнення збитків або витрат застрахованої особи, що пов`язані із неможливістю здійснення подорожування за кордоном, яке сталося в результаті: смерті, раптового захворювання, погіршення стану здоров`я (в тому числі захворювання застрахованої особи на COVID-19 (код МКХ10=U07,1) за умови, що воно має лабораторне підтвердження в сертифікованій державній лабораторії) або спричинення тілесних пошкоджень внаслідок нещасного випадку, що трапилось із застрахованою особою чи з близьким родичем застрахованої особи. При цьому такі події вважаються страховим випадком, якщо вони за медичними показниками потребують стаціонарного лікування (за виключенням смерті) застрахованої особи (близького родича застрахованої особи) або її утримання в карантині, а також у разі раптового захворювання, погіршення стану здоров`я (в тому числі захворювання застрахованої особи на COVID-19 (код МКХ10=U07,1) за умови, що воно має лабораторне підтвердження в сертифікованій державній лабораторії) або спричинення тілесних пошкоджень (якщо це характеризується гострими проявами - підвищенням температури тіла, болем або частковою втратою рухливості та ін.) дітей застрахованої особи віком до 14 років або застрахованої особи віком до 14 років, що потребують нагляду з боку застрахованої особи або батьків застрахованої особи віком до 14 років. Згідно з п. 8.1.1. договору страхування № 2761216-412, близьким родичем застрахованої особи вважаються - чоловік, дружина, син, дочка, батько та мати застрахованої особи, а також законні опікуни неповнолітньої застрахованої особи. Відповідно до умов пункту 8.1. договору страхування № 2761216-412, підставою для визнання захворювання страховим випадком є захворювання застрахованої особи, яка потребує госпіталізації, перебуванні в утриманні карантину, захворювання застрахованої особи віком до 14 років, що потребують нагляду з боку застрахованої особи або батьків застрахованої особи віком до 14 років. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Тобто, вказані норми закону свідчать про те, що обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування. Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до умов договору страхування або закону, обов`язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає. Таку саму позицію висловлює Верховний суд України постановою від 23 квітня 2012 року у справі № 6-101цс11. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав. Таким чином, при зверненні до суду з відповідними вимогами саме позивач має довести: наявність відповідного права, за захистом якого він звернувся до суду, та, відповідно, порушення такого права відповідачем внаслідок невиконання свого зобов`язання. Враховуючи той факт, що за умовами договору страхування № 2761216-412 від 01.10.2020 - не визнаються страховими випадками збитки застрахованої особи, що пов`язані із неможливістю здійснення подорожі за кордон, у зв`язку із перебуванням застрахованої особи на самоізоляції внаслідок контакту з інфікованою особою при відсутності факту захворювання самої застрахованої особи, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів настання страхового випадку та виникнення у страховика обов`язку здійснити страхову виплату. Разом з тим, стосовно доводів позивачки про те, що вона була зобов`язана перебувати на самоізоляції після контакту з особою з підтвердженим випадком COVID-19 суд зазначає таке. Кабінет Міністрів України з 11 березня 2020 року (постанова № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19") прийняв рішення про запровадження карантину в Україні. Карантинні обмеження протягом 2020 року та до сьогодні продовжують свою дію згідно з цілою низкою відповідних постанов Уряду, зокрема - постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641, яка діяла зі змінами до 31 жовтня включно, тобто - на період часу, що охоплює події даної справи. Згідно з п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 вказано, що самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19. У пп.1 п.20 Постанови Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020 вказано, що самоізоляції зокрема підлягають особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування. Пунктом 27 Постанови встановлений обов`язок осіб, які потребують самоізоляції, постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими разом проживають. Таким чином, на [PERSON] було покладено обов`язок перебувати на самоізоляції та утримуватися від контакту з іншими особами, так як вона контактувала з інфікованою вірусом збудника захворювання COVID-2019 донькою. Перебування певний час позивачки на самоізоляції з огляду на ризики проявів хвороби у останньої - стало форм-мажорною обставиною, тобто обставиною непереборної сили, яка унеможливила виліт позивачки на відпочинок. 17 березня 2020 року набрав чинності Закон України № 530-ХІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби», яким зокрема внесено зміни до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», тим самим розширено перелік форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), тобто надзвичайних та невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору обов`язків - включено до переліку таких обставин карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України. Як висновок, визнаються форс-мажорними обставинами адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб, в тому числі і самоізоляція. Згідно з ч.1, 2 ст. 20 Закону України «Про туризм», за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до ч. 9, 10 ст. 20 Закону України «Про туризм» туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста. Турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою. Тобто, позивачка отримавши результат аналізу № 065799 молекулярно-генетичного дослідження ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр МОЗ України» від 02.10.2020, що підтверджує відсутність у неї вірусу збудника захворювання COVID-2019 (код МКХ10 = U07.1), могла звернутися до турсубагента з письмовою заявою про відмову від туристичних послуг згідно з п. 2.4.2. договору на туристичне обслуговування № 1639437 від 30.09.2020 та вимагати повернення коштів згідно з умовами договору на туристичне обслуговування. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Крім того, інші доводи позивачки, викладені у позовній заяві не спростовують висновків суду про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed