Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], до відповідача ТОВ "Птахофабрика Київська" про визнання права користування та проживання у гуртожитку, мотивуючи свої вимоги тим, що вона у період з 03.05.2006 року по 16.05.2008 року працювала у ВАТ "Птахофабрика Київська". В період роботи у 2007 році їй було надано ордер на ліжко-місце у гуртожитку, що знаходиться у [ADDRESS]. В подальшому вона разом з малолітньою дочкою були зареєстровані у вказаному гуртожитку. Протягом семи років вона разом з чоловіком [PERSON] та малолітньою дочкою проживали у гуртожитку. На даний час відповідач не визнає її право та право малолітньої дочки на проживання у спірному гуртожитку, що змусило її звернутися до суду з даним позовом, в якому вона просить суд визнати за нею та малолітньою дочкою право на користування та проживання у житловому приміщення, а саме кімнаті [ADDRESS]. Відповідач ТОВ "Птахофабрика Київська" звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що в установленому законом порядку відповідачці ордер на заселення у гуртожиток не видавався, а тому на даний час вони проживають у ньому безпідставно. Також відповідачка припинила з позивачем трудові відносини, звільнившись за власним бажанням. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд виселити [PERSON] та малолітню [PERSON] з гуртожитку по [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, а також заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити. Третя особа - [PERSON] - у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги [PERSON], а також категорично заперечував проти задоволення зустрічного позову. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, третьої особи, думку прокурора, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги ТОВ "Птахофабрика Київська" не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 03.05.2006 року позивачку [PERSON] було прийнято на посаду вакцинатора ветеринарної служби ВАТ "Птахофабрика Київська". 13.11.2006 року на підставі наказу № 772-к позивачку було переведено на посаду бригадира адміністративно-виробничого управління ВАТ "Птахофабрика Київська". У червні 2007 року на підставі спільного рішення правління товариства та профспілкового комітету від 25.06.2007 року позивачці [PERSON] був виданий ордер № 3 на зайняття ліжко-місця у гуртожитку по [ADDRESS] (а.с.13). З 03.07.2007 року позивачка зареєструвалась та проживає у вказаному гуртожитку. З 08.09.2007 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.11). 26.06.2010 року у позивачки та її чоловіка у шлюбі народилась дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.12). В подальшому малолітня [PERSON] була зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS] З 16.05.2008 року позивачка [PERSON] була звільнена з займаної посади за власним бажанням, що підтверджується наказом про припинення трудового договору (а.с.39). Сторонами в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що позивачка разом з чоловіком та малолітньою дочкою проживали у кімнаті гуртожитку за адресою: [ADDRESS] відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Як вбачається з письмових матеріалів справи, поселення позивачки у гуртожиток було спричинено наявністю трудових відносин між нею та відповідачем. Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Частиною 2 статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно із ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Як встановлено при розгляді справи, позивачці в установленому законом порядку був виданий ордер на ліжко-місце у гуртожитку. В своїх зустрічних позовних вимогах представник відповідача вказує про те, що спеціальний ордер позивачці не видавався, а надана нею копія ордеру не відповідає дійсності, оскільки голова профспілкового комітету [PERSON] дану копію не підписувала і її підписі є підробленим. Але для з"ясування вказаних вище обставин судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу, відповідно до висновку якої зазначено про те, що рукописний текст "згідно з оригіналом [PERSON]", підпис поруч із ним, та підпис в графі "Голова профспілкового комітету", зображення яких містяться в електрофотокопії ордера від 26 червня 2007 року ВАТ № 3 на житлову площу у гуртожитку "Птахофабрика Київська", який виданий на ім"я [PERSON], виконані [PERSON] (а.с.205-210). А тому судом не приймаються до уваги заперечення представника відповідача щодо недійсності ордеру, оскільки вони є безпідставними та такими, що були спростовані під час розгляду справи належними доказами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, ордер позивачці був виданий у відповідності із вимогами діючого законодавства, а тому вона на законних підставах вселилася до гуртожитку і була зареєстрована у ньому. Після припинення трудових відносин позивачка разом з чоловіком, а у подальшому і з малолітньою дочкою, продовжували проживати у спірному гуртожитку і користуватися жилим приміщенням, при цьому щомісячно сплачували рахунки, що виставлялися їм за користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 132 Житлового кодексу України інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12.04.1985 року якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і з яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК України без надання іншого жилого приміщенням можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. Згідно із ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на захист права на житло громадян, які не мають власного житла, більше 5 років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них, на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Як вбачається з письмових матеріалів справи, 21.07.1993 року відповідно до договору викупу державного майна і передачі його акціонерному товариству у листопаді 1992 року, було створено Акціонерне орендне підприємство "Птахофабрика Київська", що подало заяву на приватизацію, а Фонд державного майна прийняв заяву на приватизацію, шляхом викупу орендного майна, що відповідно до ст.. 15 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в ред.. від 18.09.1992 року) було одним із способів приватизації. Відповідно до розділу 2.02-2.03 договору організація орендарів викупила орендовані фонди (гуртожиток), які були включені до статутного капіталу акціонерного товариства, правонаступником якого наразі є ТОВ "Птахофабрика Київська". Також слід зазначити, що відповідно до ст. 19 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків без попереднього надання їм (їх сім"ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей. Позивачка на законних підставах вселилася до спірного жилого приміщення, більше 7 років разом із своєю сім"єю проживає у ньому, позивачка та її малолітня дитина зареєстровані у спірному приміщенні, постійно проживають у придатному для проживання людей гуртожитку, який не знаходиться в аварійному стані, іншого житла не мають. З наведеного вбачається, що відповідачем порушуються вимоги ст. 8 вищевказаного Закону, якою передбачено, що на осіб, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п"ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв"язання їх житлової проблеми. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов"язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність, або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних дітей" держава охороняє та захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, суддями, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, той факт, що позивачка разом з малолітньою дитиною іншого житла не мають, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про виселення відповідачки та її малолітньої дитини є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за нею та малолітньою дитиною права на користування та проживання у гуртожитку, то слід зазначити наступне. Діючим житловим законодавством України передбачена можливість набуття права користування жилим приміщенням при дотриманні певних умов, при яких особи були вселені в житлове приміщення. Але при цьому слід зазначити, що дія зазначених норм житлового законодавства не розповсюджується на гуртожитки, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає, а у тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено. Що стосується посилання позивачки про те, що відповідач не є власником гуртожитку по [ADDRESS] то судом вони до уваги не приймаються, оскільки спростовується письмовими матеріалами справи, дослідженими судом. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed