Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просять стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання та гарячого у сумі 5720,22 грн. та судові витрати в сумі 2102 грн.. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ТОВ "Рівнетеплоенерго", здійснює надання послуг з централізованого опалення та підігріву води у житлове приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] , власником та користувачем якого є відповідач [PERSON] (особовий рахунок [NUMBER] ). Проте, внаслідок порушення зобов"язань щодо своєчасного внесення поточних платежів, станом на 01 травня 2020 року у відповідача виникла заборгованість за надані ТОВ "Рівнетеплоенерго" послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 5720,22 грн.. 08 жовтня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№47629/20), в якому просить застосувати строки позовної давності. В задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на його користь витрати на оплату правової допомоги адвоката. Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20 жовтня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Надано сторонам строк для подання відзиву та заперечень. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила позов задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна від 10.06.2020, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (2/6) та [PERSON] (2/6). Відповідно до оборотної відомості по особовому рахунку № [NUMBER] відкритого на [PERSON] за адресою, [ADDRESS] , позивачем нараховано заборгованість за надані послуги в розмірі 5720,22 грн. Зазначена заборгованість нарахована в період з січня 2006 року по березень 2010 року. Окрім того, як вбачається із долучених відповідачем документів, спірна сума боргу в розмірі 5720,22 грн. була предметом розгляду у суді в 2010 році та 2015 році, що стверджується рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2010 року у справі №2-12039/2010, яким у задоволенні позову КП "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за використану теплову енергію відмовлено та ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2015 року у справі №569/7259/14-ц, якою скасовано судовий наказ, виданий Рівненським міським судом Рівненської області 22 травня 2014 року у цивільній справі №569/7259/14-ц за заявою ТОВ "Рівнетеплоенерго" про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості на оплату наданих послуг з теплопостачання з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості. Згідно листа ТОВ "Рівнетеплоенерго" №03-05/628/631 від 07.03.2019 адресованого [PERSON] на його звернення від 08.02.2019, ТОВ "Рівнетеплоенерго" повідомило, що заборгованість за рішенням суду від 08 листопада 2010 року по справі №2-12039/2010 у сумі 5720,22 грн. буде списана, як безнадійна. Разом з тим, представником відповідача заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України до вимог про стягнення заборгованості. Згідно ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами, передбачає внесення оплати за фактичного надані послуги шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо. Таким чином, оскільки позов було подано до суду лише 03 вересня 2020 року, то строк позовної давності позивачем пропущений, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов"язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа №301/1894/17. Так, на підтвердження здійснених відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу надано: Ордер серії ВК №1011642 від 20 жовтня 2020 року про надання правничої (правової) допомоги адвокатом Чехомським О.В.; Акт виконаних робіт від 01 квітня 2021 року згідно Договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 06 жовтня 2020 року у справі №569/14267/20 на загальну суму 2000 грн.; Квитанція до прибуткового касового ордера №07/20 від 06 жовтня 2020 року на суму 2000 грн., які замовник сплатив виконавцю до підписання Акту. Таким чином, судом встановлено, що відповідач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.. Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами Разом зі тим, позивачем в ході судового розгляду справи жодних клопотань щодо зменшення судових витрат заявлено не було. Таким чином, зважаючи на те, що стороною позивача в ході судового розгляду справи не заявлено відповідного клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем [PERSON] , суд не ставить під сумнів співмірність даних витрат критеріям, наведеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Відтак, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, пред"явлених до відповідача [PERSON] , на його користь за рахунок позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved