Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою відповідно до якої просив суд винести рішення, яким: визнати недостовірною інформацію, та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, поширену [INFO] року першим заступником голови Полтавської обласної ради [PERSON] . під час виступу на сесії Полтавської обласної ради: «[INFO] » від [INFO] року відкликати та видалити з офіційної Інтернет сторінки, зобов`язати Полтавську обласну раду припинити порушення його цивільних прав, які гарантовані Конституцією України і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; зобов`язати Полтавську обласну раду припинити втручання у діяльність судових органів під час розгляду кримінального провадження № 532/308/15-к та не здійснювати тиск на судові органи шляхом поширення недостовірної інформації з порушенням презумпції невинуватості відносно нього, як у формі заяв так і у формі прийняття рішень на сесії Полтавської обласної ради, спростувати відносно нього, недостовірну інформацію; стягнути з [PERSON] на його користь, в порядку відшкодування моральної шкоди завданої поширенням недостовірної інформації, що порушує презумпцію невинуватості, честь, гідність і ділову репутацію грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон грн.) гривень; стягнути з Полтавської обласної ради на його користь, в порядку відшкодування моральної шкоди завданої поширенням недостовірної інформації, що порушує презумпцію невинуватості, честь, гідність і ділову репутацію грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон грн.) гривень. Свої вимоги мотивував тим, що він є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, внаслідок чого отримав інвалідність другої групи, має дружину і дітей. З 1995 року працює і обіймає посаду директора приватного підприємства «Приватна Телекомпанія «Візит». Він неодноразово обирався громадою міста Кременчука і виконував обов`язки депутата Кременчуцької міської ради Полтавської області. Крім цього, він є членом громадських організацій, зокрема, Полтавської обласної громадської організації «Право на Захист», громадської організації «Комітет захисту конституційних прав громадян «Вибір», Кременчуцької міської організації інвалідів війни, збройних сил та учасників бойових дій, а також виконував і інші громадські обов`язки та приймав активну участь у житті міста Кременчука, Полтавської області та України. В житті займає активну громадську позицію, добросовісно і сумлінно виконував і виконує роботу згідно займаних посад, виконував сумлінно і добросовісно обов`язки, як депутата міської ради і громадського діяча. Підприємство, яке він очолює, висвітлює новини в місті, в області, в Україні, надає благодійну допомогу, а тому він користується довірою у друзів, колег по роботі, жителів міста Кременчука, Полтавської області, України, завдяки і дорожу своє честю, гідністю і діловою репутацією. Його ділову репутацію знають і за межами України, про що також є відзнаки. Вказані обставини підтверджується почесними грамотами і нагородами, у тому числі почесною грамотою покійного міського голови Кременчука [PERSON] і почесною грамотою з відзнакою Полтавської обласної ради. Дійсно, Київський районний суд м. Полтави за його участю розглядав кримінальну справу, а перед ним Кобеляцький районний суд Полтавської області, за фактами завдання тілесних ушкоджень судді Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON] і убивства міського голови м.Кременчука [PERSON] Він один із тих хто зацікавлений в якомога швидшому розгляді цієї справи згідно чинного законодавства України та доведення перед судом своєї непричетності і невинуватості до цих злочинів. Він з 04.09.2014 року по 12.07.2017 року знаходився під вартою, але потім йому був змінений запобіжний захід на домашній арешт, натомість з 20.07.2017 року йому знову змінили запобіжний захід на тримання під вартою, внаслідок поширення відносно нього недостовірної інформації. Кримінальна справа розглядалася судом присяжних у складі двох професійних суддів і трьох присяжних під головуванням судді Київського районного суду м. Полтави [PERSON].. Під час досудового розслідування і судового провадження на всіх стадіях розгляду справи він категорично заявляв і заявляє про свою невинуватість і непричетність до цих злочинів, які і інші особи. 12 липня 2017 року під час судового засідання суду присяжних Київського районного суд м.Полтави у відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України та інших норм цього Кодексу головуючою у справі суддею йому було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий. Отже, головуюча суддя суду присяжних у справі діяла на підставі, у спосіб і в межах повноважень, які передбачені КПК України. Натомість йому стало відомо, що 14.07.2017 року перший заступник голови Полтавської обласної ради [PERSON] , будучи депутатом обласної ради - член партії «ВО Батьківщина», як і потерпіла, який є свідком у вищезгаданій кримінальній справі, якому достеменно відомо, що у даній справі не ухвалювався вирок, який набрав законної сили, під час сесії обласної ради в присутності депутатів та інших присутніх осіб, журналістів, яке транслювалося засобами масової інформації, порушуючи презумпцію невинуватості відносно нього, оголошуючи інформацію про убивство міського голови міста Кременчука [PERSON] , оголосив його прізвище, його посаду та місце роботи в категоричній без застереження формі, чим поширив відносно нього недостовірну інформацію обвинувального характеру, як констатацію факту, а саме: «[INFO]», що є окрім того порушенням його честі, гідності і ділової репутації. Крім того, продовжуючи порушення чинного законодавства відносно нього шляхом поширення недостовірної інформації, та здійснюючи негативні висловлювання, як на адресу суду так і судді, він зачитав звернення до Вищої ради правосуддя, що за своєю суттю є втручанням в діяльність, як судді так і суду присяжних, є тиском на суд присяжних, на нього, свідків, експертів, потерпілих, в якому знову таки зазначив його прізвище та ім`я, вказавши при цьому, як констатацію факту: « [INFO] ». Фактично [PERSON] , будучи свідком у даній справі, маючи конфлікт інтересів, у тому числі пов`язаний зі своїм двоюрідним братом, який доньці покійного міського голови міста [PERSON] повинен був, але не повернув, напередодні вбивства міського голови, отриману позику у розмірі 30 000 000,00 (тридцять мільйонів гривень) грн., ще до ухвалення вироку у справі, поширив недостовірну інформацію, внаслідок чого порушив презумпцію невинуватості відносно нього, честь, гідність і ділову репутацію відносно нього, створив враження його винності у громадськості та громади, без судового розгляду і суду визначив його винним у тих злочинах, до яких він не причетний і не винний. Крім того, [PERSON] звинуватив його захисників у вчиненні злочину, так як поширив недостовірну, завідомо неправдиву, наклепницьку інформацію: «[INFO]». Також, такими своїми діями, які виразилися в поширенні недостовірної інформації, в категоричних обвинувальних твердженнях під час виступу і під час оголошення звернення, він сподвиг депутатів Полтавської обласної ради до голосування та прийняття незаконного рішення щодо звернення до Вищої ради правосуддя, яке за своїм змістом порушує його права, як людини, та порушує загальні засади судочинства, які гарантовані Конституцією України так і нормами міжнародного права, зокрема Конвенцією. Так, Полтавська обласна рада 14.07.2017 року на сесії прийняла рішення, у формі звернення, «Про звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду м. Полтави [PERSON] . [PERSON] », в якому всупереч вимогам чинного законодавства поширила недостовірну інформацію, що порушує його презумпцію невинуватості, честь, гідність і ділову репутацію: «...Звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] Просимо розглянути питання про звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] , яка є головою у складі колегії суддів по справі №1204170110000192. Відповідно до положень частини 3 статті 31 Кримінально - процесуального кодексу України кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох професійних суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох професійних суддів та трьох присяжних. Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених розглядається судом присяжних стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один з них заявив клопотання про такий розгляд. Питання продовження запобіжного заходу розглядалося в судовому засіданні колегіально та в присутності присяжних засідателів. Разом з тим обрання міри запобіжного заходу здійснювалося суддею [PERSON]. одноосібно. Цей факт став причиною значного суспільного резонансу, оскільки ухвалою колегії суддів від 12 липня 2017 року суддя [PERSON]. фактично одноосібно дозволила відпустити з під варти обвинуваченого за частиною 3 статті 27, частиною 2 статті 28, частиною 2 статті 377, частиною 3 статті 27 Кримінального кодексу України громадянина [PERSON] та обвинуваченого за пунктом 6, 11, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України громадянина [PERSON] як організаторів та замовників вбивства міського голови м. Кременчука [PERSON] та судді Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON]. Вважаємо такі дії судді [PERSON] . неприпустимими та такими, що дискредитують і ганьблять честь людей у мантіях...». В обґрунтування рішення мається посилання на ч. 2 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і на ч. 1 ст. 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Вказане рішення суперечить актам цивільного законодавства, так як вказаною нормою права не дозволено обласній раді порушувати Конституцію України і цивільні права особи, при цьому законодавство про судоустрій дозволяє подавати скаргу щодо дисциплінарного проступку судді через своїх керівників або представників, а не ухвалювати рішення з порушенням презумпції невинуватості особи, з порушенням честі, гідності і ділової репутації особи. Відповідно до ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Статтею 126 Конституції України передбачено, що вплив на суддю у будь- який спосіб забороняється. Спираючись на Рішення Конституційного Суду України у справах № 1-8/2011 і № 1-1/2004, тиск на суд можна визначити, як будь-які дії щодо суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо. Аналогічна позиція міститься і в п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року. Вважає, що висловлювання [PERSON] , як і рішення Полтавської обласної ради, не відповідають дійсності, ображають і шокують, є образливими та принизливими, мають наклепницький характер, принижують честь, гідність і ділову репутацію, як його так і його родини. Зображують його і родину перед суспільством, як людей з низькими духовними й соціальними цінностями, є поширенням відносно нього недостовірних обвинувальних тверджень про вчинення злочинів, як констатація факту, що дискредитують його в очах співгромадян, є порушенням презумпції невинуватості. Він розуміє, що Полтавська обласна рада відіграє істотну роль у демократичному суспільстві, але вона не може порушувати закон, переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб, у тому числі і дітей, родини, коли Ви називаєте його, батька дітей, - «замовником і організатор убивств», порушуючи презумпцію невинуватості. При цьому, Полтавська обласна рада має право передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються і правосуддя, але не вдаватись до поширення недостовірної інформації, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), що має місце в даному випадку, у тому числі зі сторони [PERSON] . Згідно з положеннями Конституції України, кожний громадянин має право вільно виражати свої переконання і думки, що стосується і Полтавської обласної ради. Однак таке право може здійснюватися лише з дотриманням всіх положень Конституції, взятих у цілому, і зокрема положень статей, згідно з якими держава своїми законами має забезпечувати, наскільки це можливо, а Полтавська обласна рада їх дотримуватись і виконувати, щодо захисту від несправедливих нападів, а у випадку, коли таку несправедливість вчинено, - реабілітувати добре ім`я кожного громадянина. Ані загальне право, ні Конституція України, ні Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не надають жодній особі, як фізичній так і юридичній, право зводити наклеп на іншу особу та поширювати негативну, недостовірну інформацію. Отже, закон має відображати належну рівновагу між конституційним правом на свободу вираження поглядів і конституційною гарантією захисту доброго ім`я кожного громадянина. Висловлювання [PERSON] , як і зміст рішення у формі звернення, за яке проголосувала обласна рада, але не всі депутати - вважає такими, що містять з порушенням презумпції невинуватості фактичні обвинувальні заяви, які підпадають під звинувачення у вчиненні злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України, пов`язані з завданням тілесних ушкоджень судді Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON] і убивством міського голови м.Кременчука [PERSON] . Як у виступі так і у зверненні, містяться серйозні обвинувачення у вигляді стверджувального факту відносно нього, в тому, що він причетний і винний в скоєних злочинах. При цьому, чинним законодавством заборонено оголошувати ім`я фізичної особи, яка притягується до кримінальної відповідальності і може бути використане лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Вказані дії, як і прийняття рішення за результатами заяви [PERSON] , в Україні, яка є правовою державою, є неприпустимими, з огляду на норми чинного законодавства України. Отже, презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов`язками(ст. 68 Конституції України). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (п.п. 41, 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ДАКТАРАС ПРОТИ ЛИТВИ» від 24.11.2000 року). Поширення в такий спосіб заяви першим заступником голови Полтавської обласної ради [PERSON] , який є свідком і якому було відомо про відсутність вироку, що набрав законної сили, у даній кримінальній справі, та прийняття рішення Полтавською обласною радою у формі звернення до Вищої ради правосуддя, по-перше свідчить про поширення недостовірної інформації відносно нього, яка порушує його честь, гідність, ділову репутацію, по-друге порушує презумпцію невинуватості відносно нього, свідчить про втручання в судовий розгляд та тиск на суд присяжних, по-третє підштовхує громадськість повірити у його винність, з огляду на те, що він утримувався під ватрою біля трьох років, що також створює враження винності особи у громадськості та, з іншого боку, виносить попередню оцінку фактам ще до того, як це мав зробити наділений відповідними повноваженнями суд, що є неприпустимим в Україні і з огляду на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі «И.Б. І ІНШІ ПРОТИ ТУРЕЧЧИНИ» від 28.10.2004 року. Отже вказана заява [PERSON] і звернення обласної ради у формі рішення, є не тільки порушенням його честі, гідності, ділової репутації і презумпції невинуватості, а й створення винності та підготовка громадськості до того, що суд повинен ухвалити обвинувальний вирок у справі щодо його винності, до ухвалення якого попередньо готують суспільство, громадян, з яким останні повинні будуть погодитись. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ГРАБЧУК ПРОТИ УКРАЇНИ» від 21.09.2006 року у п. 42 наголошено: «Практика Суду встановлює, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Питання, чи порушує твердження посадової особи принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене. Межі п. 2 ст. 6 Конвенції не обмежуються порушенням кримінальної справи, а поширюються на судові рішення, прийняті після того, як переслідування було припинено». Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ПАНТЕЛЕЄНКО ПРОТИ УКРАЇНИ» від 29.06.2006 року. У п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ДОВЖЕНКО ПРОТИ УКРАЇНИ» від 12.01.2012 року наголошено: «...Сталий підхід Суду щодо права на презумпцію невинуватості полягав у тому, що порушення цього положення матиме місце, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Суд неодноразово підкреслював важливість добору посадовими особами слів у своїх виступах, якщо вони оприлюднюють свої заяви ще до судового розгляду справи та визнання особи винною у вчиненні певного злочину (див. рішення від 3 жовтня 2002 року у справі "Бьомер проти Німеччини" заява N 37568/97, пп. 54 - 56, і рішення від 27 лютого 2007року у справі "Нештяк проти Словаччини", заява N 65559/01, пп. 88 і 89). Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювана заява була зроблена (див. рішення від 28 червня 2005 року у справі "Каракас і Ссілірмак проти Туреччини", заява N43925/985, п. 51)...». В п.п.52-53 цього рішення наголошено: «...При оцінці змісту висловлювань, що розглядаються, Суду достатньо відзначити, що в газетній статті від 8 червня 2002 року затриманий згадувався як "злочинець" без будь- яких застережень (див. пункт 24 вище). Така оцінка, надана високопоставленим працівником міліції, сприймалась як встановлений факт і прирівнювалась до заяви про вину заявника у вчиненні злочину, в якому він підозрювався. Ця заява передувала оцінці відповідних фактів компетентним судовим органом і спонукала громадськість вважати заявника винним до того, як його вина була доведена відповідно до закону. Викладені міркування дозволяють Суду дійти висновку, що мало місце порушення права заявника на презумпцію невинуватості. Тому Суд не вважає за необхідне розглядати інші висловлювання, про які йдеться, і вважає, що мало місце порушення пункту 2 статті 6 Конвенції...». Крім цього, у пункті 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «АЛЛЕНЕ ДЕ РІБЕМОН ПРОТИ ФРАНЦІЇ» від 10.02.1995 року встановлено: «...п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться, але вона зобов`язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості...». Також у п. 41 цього рішення відзначено, що «...в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана [PERSON] без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто співучасників вбивства. Отже, очевидна заява про винність, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце...». Також, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ХУЖИН ТА ІНШІ ПРОТИ РОСІЇ» від 23.10.2008 року Суд нагадує: «положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого. Таким чином, презумпція невинуватості порушена, якщо інформація щодо особи, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону і ніяким чином не обмежується відкриттям кримінального провадження, повідомленням про підозру, направленням справи до суду, провадженням справи у суді. Після таких умисних, свідомих, незаконних дій зі сторони [PERSON] та Полтавської обласної ради, 19.07.2017 року стороною обвинувачення, в особі прокурора прокуратури Полтавської області, було подане клопотання до суду присяжних Київського районного суду м. Полтави про зміну йому запобіжного заходу, в якому крім обґрунтування зміни заходу мається посилання на вищевказане рішення Полтавської обласної ради від 14.07.2017 року, яке також було долучене до клопотання та вручене йому особисто. 20 липня 2017 року, вже після виступу [PERSON] на сесії обласної ради та прийнятого рішення обласною радою, ухвалою суду присяжних Київського районного суду м. Полтави йому було змінено запобіжний захід з цілодобового арешту на тримання під вартою, але з таким рішенням він не зміг погодитися, про що ним були подані заперечення на ухвалу суду. В обґрунтування ухвали мається посилання на те, що тривале тримання під вартою обвинуваченого може бути виправданим у зазначеній справі, так як є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи не презумпцію невинуватості, переважає правило поваги до свободи особи, тобто незаконні висловлювання та незаконне рішення вплинули на прийняття рішення судом присяжних. 26 липня 2017 року ухвалою суду присяжних Київського районного суду м. Полтави задоволено його і сторони захисту відвід суду присяжних, зважаючи на незаконні дії, які мали місце та викладені ним вище. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 статі 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно- правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Статтею 276 ЦК України передбачено, що орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. 18 липня 2017 року ним на адресу Голови Полтавської обласної ради Біленького О.Ю. і Полтавської обласної ради направлені заяви про визнання незаконними дій, які полягають в порушенні основоположних і конституційних прав людини, в якій я прохав вчинити дії для поновлення його прав. Разом з тим, такі дії зі сторони обласної ради не були вчинені. Частинами 2,3 статті 273 ЦК України передбачено, що юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов`язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов`язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. У відповідності до ч. 4 ст. 277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює, а ч.5 цієї статті передбачено, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Згідно ч. 4 ст. 296 ЦК України ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Натомість вказаних норм, як національного так і міжнародного права дотримано не було. Внаслідок таких дифамацій, свідомих і умисних дій відносно нього, коли поширювачам недостовірної інформації було відомо, що в цей момент здійснюється судове провадження, йому була завдана непоправима моральна шкода порушенням його цивільних прав, а саме, презумпції невинуватості, честі, гідності і ділової репутації. Відразу, 14.07.2017 року засоби інформації, у тому числі Інтернет видання, посилаючись на виступ [PERSON] , як і на прийняте рішення обласної ради, поширили цю новину, поширили інформацію відносно нього. Виступ [PERSON] також міститься у відкритому доступі на Інтернет порталі Ютуб. Він в цей момент знаходився в судовому засіданні суду присяжних Київського районного суду м. Полтави. Він не знав, як йому реагувати на ці події, не знав, як йому поводитись. Він відразу відчув від тої поширеної недостовірної інформації, від такого тиску, який здійснюється, як на нього так і на суд присяжних, на тих самих свідків, потерпілих, експертів, тривогу, приниження, свою безпорадність в цій ситуації, так як він нічого не міг зробити і ніяким чином не міг запобігти таким порушенням на свою адресу, захистити, як себе, так і свою родину, у тому числі дітей, він відчуває сором. Він відчуває відчай, пригніченість, ущербність насамперед і від того, що ці неправомірні дії виходили від посадової особи і органу місцевого самоврядування, які мабуть в першу чергу покликані не порушати права осіб та запобігати таким проявам. Внаслідок таких протиправних дій він в цей день повертався із суду до місця свого проживання, і вимушений був терпіти і переживати внаслідок такого вчинення проти нього неправомірних дій, що відбувається і до цього часу. Крім того, від такої події він відразу відчув і відчуває погіршення здоров`я, біль у серці, підвищений тиск, зважаючи на те, що він інвалід 2 групи та переніс інфаркт, а йому протипоказано хвилювання, емоційне напруження. Від цих протиправних дій він відчуває пригнічений стан постійно, як і погіршення здоров`я, він постійно думає на тим, в якій ступені ці заяви і рішення вплинули на громадян, на жителів Полтавської області, на суд, свідків, потерпілих, експертів і як може вплинути на подальший розгляд справи в цілому. 20 липня 2017 року він, внаслідок хвилювання, емоційного напруження від таких протиправних дій зі сторони [PERSON] і обласної ради, вимушений звернутися за медичною допомогою в Полтавській установі виконання покарань УДПтС України в Полтавській області (№23). 26 липня 2017 року від такого пригніченого стану викликаного поширенням недостовірної інформації [INFO] року зі сторони вищевказаних осіб, він також вимушений звернутися за медичною допомогою під час судового засідання суду присяжних в Київському районному суді м. Полтави. Ці моральні страждання і біль, він вважає не підлягають вимірюванню в грошовому виразі, так як не існує і чітко визначеної шкали вимірювання людських емоцій, щоб перевести їх в грошовий вираз. Не можна оцінити, той вплив на людей, ту зміну відношення на негативне до нього після таких заяв, і якимось чином зневолювати ці заяви. Зрозуміло, що у грошах може бути виражена лише компенсація за перенесені страждання. Оскільки глибина страждань не піддається точному виміру, а в грошах невизначима в принципі, неможливо говорити про будь-яку еквівалентність глибини страждань розміром компенсації. Компенсація має на меті тільки врівноважити майнову, або немайнову втрату (применшення) за допомогою сплати потерпілому грошей в такій сумі, яка дозволить потерпілому знехтувати понесеною втратою або відволікти його від переживань, пов`язаних з порушенням його прав. Грошова компенсація за заподіяння моральної шкоди повинна викликати такі позитивні емоції, які могли б в максимально згладити негативні зміни в психічній сфері особи, викликані перенесеними стражданнями. Компенсація немайнової шкоди має якісно іншу природу, ніж відшкодування збитків. Вона не повертає потерпілого в попереднє становище, а лише відволікає його від переживань. Він довго міркував над тим, чи прохати йому внаслідок таких моральних страждань компенсації і як це буде сприйматися в суспільстві, але все ж таки він прийняв рішення про стягнення компенсації за завдання мені моральної шкоди з огляду на наступне. Такі посягання відносно порушення його прав на протязі цих трьох років відбуваються постійно. Так, в Октябрському районному суді м. Полтави розглядається його позов щодо порушення відносно нього презумпції невинуватості, щодо незаконних дій прокуратури Полтавської області, які також полягають в поширенні недостовірної інформації, пов`язаної з розслідуванням вищевказаних справ. Він вважає, що ці події були відомі, як сторонам так і учасникам кримінального процесу. Натомість, незважаючи на ці обставини, Кобеляцький районний суд, який раніше розглядав справу, також поширив відносно нього недостовірну інформацію, яка порушила презумпцію невинуватості. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23.02.2017 року його позов був задоволений в цій частині. Про вказане рішення також було відомо учасникам кримінальної справи в Київському районному суді м. Полтави, у тому числі потерпілим і [PERSON] , оскільки його адвокати долучили його до справи і неодноразово посилалися на нього з метою недопущення порушення його прав. При цьому, як в першому так і в другому випадках, незважаючи на завдання йому моральної шкоди, він не ставив питання про відшкодування йому моральної шкоди. Але в даному випадку, ні розгляд на сьогодні справи в суді щодо порушення моїх прав, ні рішення апеляційного суду, яким встановлений факт порушення його прав, не змогли убезпечити його вкотре від порушення його прав, а як наслідок від завдання йому непоправимої моральної шкоди. Можливо стягнення з винних осіб, завданої мені моральної шкоди, буде важливим аспектом охоронної функції, буде становити також попереджувально-виховну (превентивну) функцію, яка полягатиме в стимулюванні та організації такої поведінки від учасників регульованих відносин, яка б виключала б необґрунтоване обмеження або порушення моїх прав і інтересів. Враховуючи викладене, він змушений був звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, що в ньому зазначені. В останнє судове засідання позивач та його представник не з`явились, хоча завчасно представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої позивач [PERSON] та він позовні вимоги підтримують та просить справу розглядати без їх участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ульянов Р.А. в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Представник відповідача Полтавської обласної ради - Синявська Т.Г. в судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Представник третьої особи - Київського районного суду м. Полтави в судове засідання не з`явився без повідомлення причин. Вислухавши позивача та його представника, пояснення представників відповідачів, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з трудової книжки [NUMBER] та зокрема підтверджується наказом №22-1 «Про призначення директора» від 27.06.1995 року, [PERSON] перебуває на посаді директора ПП «Приватна телекомпанія «Візит» з 27 червня 1995 року. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується почесними грамотами, нагородами та наданими характеристиками, [PERSON] займає активну громадську позицію, добросовісно і сумлінно виконував роботу згідно займаної посади, є членом громадських організацій, приймав активну участь у їх діяльності та має виключно позитивні характеристики. Позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі та має дітей, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , яке видане Палацом шлюбів виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів 01 листопада 1996 року, свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , що видане відділом реєстрації актів громадського стану Крюківського райвиконкому м. Кременчука Полтавської області 05 листопада 1997 року, свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , яке видане Автозаводським відділом РАЦС м. Кременчука 31 березня 1993 року. [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 10 червня 2014 року. Внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, [PERSON] з 17 квітня 2014 року безстроково встановлено II групу інвалідності, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 11 червня 2014 року та довідкою до акту огляду МСЕК серії 10ААА №198601. 07.02.2017 року до Київського районного суду м.Полтава надійшли матеріали кримінального провадження №12014170110000192, відомості про яке 11.02.2014 року внесені в ЄРДР, по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 с. 28 ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ст. 115 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 377; ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 379, п.п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 1 ст. 263; ч. 2 ст. 342 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 377; п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. По вказаному кримінальному провадженню №12014170110000192, відомості про яке 11.02.2014 року внесені в ЄРДР, Київським районним судом м.Полтава вирок не ухвалювався та з 25.05.2018 року і по теперішній час кримінальне провадження перебуває у провадженні Гадяцького районного суду Полтавської області та знаходиться на стадії дослідження доказів. Відповідно до ч.2 ст.42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. Тобто у вказаному кримінальному провадженні позивач має статус обвинуваченого (підсудного). Під час перебування кримінального провадження №12014170110000192 на розгляді Київського районного суду м.Полтава, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 липня 2017 року змінено обвинуваченому [PERSON] запобіжний захід і тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання. Відповідач [PERSON] є депутатом Полтавської обласної ради сьомого скликання, що підтверджується постановою Полтавської обласної виборчої комісії №16 від 17.11.2015 року «Про затвердження списку обраних депутатів обласної ради сьомого скликання у багатомандатному окрузі». Відповідно до рішення Полтавської обласної ради №7 від 04.12.2015 року [PERSON] обрано першим заступником голови Полтавської обласної ради сьомого скликання. 04 грудня 2015 року [PERSON] склав присягу посадової особи місцевого самоврядування. Відповідно до ч.2 ст..19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради має право, зокрема, офіційно представляти виборців у відповідній раді та її органах, пропонувати питання для розгляду їх радою та її органами, вносити пропозиції і зауваження до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, вносити на розгляд ради та її органів пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю, вносити на розгляд ради та її органів проекти рішень з питань, що належать до їх відання, поправки до них, виступати з обґрунтуванням своїх пропозицій та з мотивів голосування, давати довідки. Відповідно до ст..46 Закону України «Про місцеве самоврядування» обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. 14.07.2019 року [PERSON] , як депутатом Полтавської обласної ради, було ініційовано питання для розгляду депутатами Полтавської обласної ради на пленарному засіданні сімнадцятої сесії сьомого скликання проекту рішення «Про звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду м.Полтави [PERSON] » 14.07.2017 року на пленарному засіданні сімнадцятої сесії сьомого скликання Полтавської обласної ради розглядалось питання щодо прийняття звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя щодо звільнення з посади судді Київського районного суду м.Полтави [PERSON] та перед розглядом депутатами Полтавської обласної ради вказаного питання було надано слово [PERSON] . Як вбачається з відеозапису пленарного засідання сімнадцятої сесії Полтавської обласної ради сьомого скликання, яке відбулося [INFO] року, після надання [PERSON] слова, останній повідомив, що перед оголошенням тексту звернення, що пропонується до обговорення на сесії, він хоче сказати декілька слів від себе, а потім зачитає текст звернення до Вищої ради правосуддя, після чого [PERSON] поширив наступну інформацію, зокрема: «[INFO]» Після цього, [PERSON] було оголошено текст звернення наступного змісту: «[INFO]». Згідно ст..59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до рішення сімнадцятої сесії сьомого скликання Полтавської обласної ради №484 від 14.07.2017 року, обласна рада вирішила: 1. Прийняти звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] …2. Звернення надіслати до Вищої ради правосуддя. Як встановлено судом, вказане вище Звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] ,. було направлено до Вищої ради правосуддя та відповідно до ухвали члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04 серпня 2017 року, останнє залишено без розгляду та повернуто скаржнику. Відповідно до ухвали Київського районного суду м.Полтава від 20.07.2017 року, що постановлена в ході розгляду кримінального провадження №12014170110000192 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2, ч. 28 ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ст. 115 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 377; ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 379; п.п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 1 ст. 263; ч. 2 ст. 342 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 377; п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, змінено обвинуваченому [PERSON] запобіжний захід із цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою на 60 днів. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 270 ЦК України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності і честі. Відповідно до положень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст..200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Згідно ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно обирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ст..32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Ст.68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У п. 19 вказаної Постанови надано роз`яснення про те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст..30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених чим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності сторін, закріплений у ст. 12 ЦПК України та він передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до висновку №367/553 комплексної судової лігвістичної (сематико - текстуальної) експертизи писемного мовлення та криміналістичної експертизи відео-, звукозапису від [INFO] року, в основі об`єктивного змісту висловлювання: «[INFO] » міститься негативна інформація щодо [PERSON] , що виражена в образливій формі і передається словами «організатор і замовник вбивства». Дані інформація виражена у формі тверджень про факти. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що інформація, поширена [INFO] року відповідачем [PERSON] під час виступу на пленарному засіданні сесії Полтавської обласної ради містить стверджувальні вислови: «[INFO]», які вказують на вчинення позивачем протиправних дій та які чинним законодавством кваліфікуються як злочин і дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону. Відповідачами суду не надано жодних належних доказів, що станом на 14.07.2017 року відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили, позивач був визнаний винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених, ч.3 ст. 27, ч. 2 ч. 28, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ст. 115 КК України, у вчиненні яких його обвинувачують, зокрема визнаний винуватим у тому, що він є замовником вбивства. За таких обставин, суд вважає, що інформація, яка поширена [INFO] року відповідачем [PERSON] , а семе: «[INFO]» є недостовірною та такою, що порушує презумпцію невинуватості [PERSON] і принижує честь, гідність і ділову репутацію останнього, а отже підлягає спростуванню. Також, як встановлено судом, [INFO] року відповідачем [PERSON] час виступу на пленарному засіданні сесії Полтавської обласної ради було поширено наступну інформацію: «[INFO]», проте із змісту вказаної інформації вбачається, що вказана інформація не містить конкретних фактичних даних щодо позивача, оскільки стосується не його, а адвокатів, при цьому позивачем не доведено, що внаслідок поширення цієї інформації порушено його особисті немайнові права. Також, у позовній заяві позивач зазначає про те, що [INFO] року відповідачем [PERSON] , під час виступу на пленарному засіданні сесії Полтавської обласної ради та Полтавською обласною радою, шляхом прийняття рішення «Про звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON]», яке було направлено до Вищої ради правосуддя, відносно нього було поширено недостовірну інформацію, що порушує його презумпцію невинуватості, честь, гідність і ділову репутацію. Аналізуючи зміст інформації, що міститься у «Зверненні депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] », текст якого було оголошено відповідачем [PERSON] [INFO] року на пленарному засіданні сесії Полтавської обласної ради та яке направлене Полтавською обласною радою до Вищої ради правосуддя, суд приходить до висновку, що у вказаному Зверненні процесуальний статус позивача зазначено як «обвинувачений», а саме обвинувачений за ч.3 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.377, ч.3 ст.27 КК України, при цьому як встановлено судом, станом 14.07.2017 року позивач мав статус обвинуваченого у кримінальному провадженні №12014170110000192, відомості про яке 11.02.2014 року внесені в ЄРДР та яке перебувало у провадженні Київського районного суду м.Полтава. Як встановлено судом, відповідно до рішення сімнадцятої сесії сьомого скликання Полтавської обласної ради №484 від 14.07.2017 року, обласна рада вирішила: 1. Прийняти звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] …2. Звернення надіслати до Вищої ради правосуддя. В позовній заяві позивач посилається на те, що зміст вказаного рішення у формі звернення, вважає таким, що містить з порушенням презумпції невинуватості фактичні обвинувальні заяви, які підпадають під звинувачення у вчиненні злочинів передбачених КК України, останнє ухвалене з порушенням презумпції невинуватості особи, з порушенням честі, гідності і ділової репутації та суперечить актам цивільного законодавства. Між тим, із змісту вказаного звернення вбачається, що на думку депутатів Полтавської обласної ради, суддею Київського районного суду міста Полтави [PERSON], при постановленні ухвали від 12.07.2017 року у кримінальному провадженні №1204170110000192 про зміну запобіжного заходу відносно позивача, було порушено вимоги кримінального процесуального кодексу України. Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст..46 Закону України «Про місцеве самоврядування» обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради Згідно ст..59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст..107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників. З наведеного вбачається, що чинним законодавством передбачено право органу місцевого самоврядування через своїх керівників або представників звертатись зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді. Згідно ст..108 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону. Як встановлено судом, вказане вище Звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] ,. було направлено до Вищої ради правосуддя, як до органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді. Відповідно до ухвали члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04 серпня 2017 року «Звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] » - залишено без розгляду та повернуто скаржнику. У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції , а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Тобто у разі, якщо особа звертається до Вищої ради правосуддя із зверненням (скаргою) щодо дій судді, яка може бути підставою для застосування дисциплінарного стягнення, та в якій міститься та чи інша інформація, проте яка в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого ст..107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а не поширення недостовірної інформації. За схожих обставин, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року). За викладених обставин та з урахуванням відомостей, які зазначені у Зверненні, суд приходить до висновку, що звернення Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя із зверненням (скаргою) свідчить про реалізацію права, передбаченого ст..107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та не є поширенням недостовірної інформації. При цьому слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні належні докази того, що Полтавська обласна рада ухвалюючи рішення №484 від 14.07.2017 року та направляючи до Вищої ради правосуддя Звернення депутатів Полтавської обласної ради до Вищої ради правосуддя України щодо звільнення з посади судді Київського районного суду міста Полтави [PERSON] , мала на меті, у такий спосіб, саме здійснити втручання у діяльність судових органів та/або здійснити вплив на прийняття судом відповідних рішень під час розгляду судом кримінального провадження №12014170110000192, а не реалізувати передбачене законом право на звернення із дисциплінарною скаргою на дії судді. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт поширення Полтавською обласною радою відносно нього недостовірної та такої, що принижує презумпцію невинуватості, честь, гідність і ділову репутацію інформації, не доведено факт незаконності дій Полтавської обласної ради, не доведено факт незаконності рішення Полтавської обласної ради №484 від 14.07.2017 року, не доведено наявність порушення Полтавською обласною радою його прав та не доведено, що мало місце втручання Полтавської обласної ради у діяльність судових органів під час розгляду судами кримінального провадження №1204170110000192, а тому у задоволенні позовних вимог позивача до Полтавської обласної ради слід відмовити у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги до відповідача [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що порушує презумпцію невинуватості, честь, гідність і ділову репутацію позивача інформації, визнання незаконними дій та спростування недостовірної інформації, то з урахуванням встановлених обставин справи та наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що оскільки станом на 14.07.2017 року позивач не був визнаний винуватим вироком суду у вчиненні злочинів у вчиненні яких він обвинувачується, то інформація, яка поширена [INFO] року [PERSON] під час виступу на пленарному засіданні сесії Полтавської обласної ради, а саме: «[INFO]» є недостовірною, оскільки порушує презумпцію невинуватості, принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, а тому підлягає спростуванню, у зв`язку з чим вказані позовні вимоги до відповідача [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано роз`яснення, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності докази, що надані сторонами, суд приходить до висновку, що в результаті поширення відповідачем [PERSON] недостовірної інформації про позивача, останньому завдано моральну шкоду. За викладених обставин, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, ступінь зниження ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, який зазнав змін внаслідок поширення щодо позивача недостовірної інформації, що є предметом судового розгляду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial