Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

[PERSON],[PERSON], звернулися до суду з вказаною вище заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], [INFO] у червні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Луганської області та [PERSON], 14.10.1997р.н. у червні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Луганської області. Свої вимоги мотивували тим, що вона [PERSON] народилася 02.11.1969 р. в м. Перевальск Луганської області, її донька [PERSON] народився\~ 14.10.1997 року в м. Перевальск Луганської області\~ разом були зареєстровані та проживали: 94308\~ в м. Перевальськ, вул. Авдєєвська, 30,що також підтверджується паспортами де зазначена реєстрація. З 2014 року у місті почались бойові дії внаслідок Російської Федерації агресії. Маючи проукраїнську позицію та будучи громадянином своєї країни та сприймаючи реальну загрозу бути вбитим озброєнними російськими бойовиками, їм довелось покинути рідне місто та переїхати до [ADDRESS], де зараз проживають. До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Луганської області вони, будучи повноправним громадянином своєї країни, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Після російської збройної окупації Луганської області вона втратила надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя. Як наслідок їй було заподіяно насамперед моральну, а також і матеріальну шкоду. Необхідність встановлення такого факту мотивує тим, що саме внаслідок агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, у звязку з чим їм завдано майнової та моральної шкоди. Заявники в судове засідання не зявились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі та просили суд заяву про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити. Зацікавлені особи в судове засідання не зявилися, про причину неявки суд не сповістили, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно, всебічно дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії ЕН 331277, виданим 05.12.1996 року Перевальським РВ УМВС України в Луганській області та є уродженкою [INFO]. Зареєстрована в [INFO], що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії ЕН 970714, виданим 26.02.2014 року Перевальським РВ УМВС України в Луганській області та є уродженкою [INFO]. Зареєстрована в [INFO], що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи визначені у розділі 1, оскільки захист права на мирне володіння майном передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції, це право так само гарантується Високими Договірними Сторонами, що підтверджує право заявника на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХП визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної [PERSON] України «Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2014 року було схвалено текст Заяви Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Відповідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VII від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15.09.2015 року № 685-VIII [PERSON] Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Відповідно до Постанови Верховної [PERSON] України від 17 березня 2015 року № 254-УПІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної [PERSON] України про Заяву Верховної [PERSON] України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-УШ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано [PERSON] Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також постановою Верховної [PERSON] України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй. Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЕ, Парламентської [PERSON] ГУАМ. національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Оскільки, викладені вище факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Встановлюючи обставини вимушеного переселення суд виходив з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобовязаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження звязків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Верховна [PERSON] України у Постанові Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» зазначила свою позицію щодо ствердження факту неодноразового порушення Російською Федерацією прав громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р., про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Порушення прав заявника, які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, підтверджуються поданими нею доказами, та узгоджуються з загальним станом подій, що відбуваються на окупованій території Луганської області. Починаючи з 27 червня 2014 року заявники проживають в [INFO], про що свідчать довідки від 11.10.2016 року №6521001787 та від 11.10.2016 року за №6521001786 про взяття на облік осіб, яка переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, видані Управлінням праці та соціального захисту населення Корабельної районної у м. Херсоні ради. Видані 27.06.2014 року довідка посвідчують лише факт вимушеного переселення заявників з м. Перевальськ до м. Херсона і не встановлює причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. До весни 2014 року заявники були повноцінними громадянами своєї країни та мали можливість жити на своїй землі та вести повноцінне життя. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією заявники припинили спілкування з\~ знайомими та друзями, порушено їх налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на їх моральному та фізичному стані. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON]та [PERSON], переселилися\~ з території Луганської області за для уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи,\~ особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved