Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» (далі - ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група», товариство) про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24.06.2019 між сторонами було укладено індивідуальну частину договору № 3305119371/337766 про надання фінансового кредиту. Згідно п. 1.1 вищезазначеного договору, товариство надає клієнту (позивачу) фінансовий кредит у розмірі 6 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності; клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Пунктом 1.2 договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 23.07.2019. Згідно п. 1.3 договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,9 % на добу; тип процентної ставки - фіксована. Відповідно до п. 1.7 договору невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства www.eurosroshi.com.ua. Обґрунтовуючи позовну заяву, [PERSON] зазначив, що при підписанні кредитного договору сторони не погодили всі істотні його умови та відповідач ввів його в оману, щодо обставин, які мають істотне значення. Оспорюваний договір містить несправедливі умови, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, направлених на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, оспорюваний договір про надання фінансового кредиту суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування», оскільки у пункті 4.3 договору передбачена компенсація за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів у вигляді пені у розмірі 5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього договору, починаючи з першого дня прострочення. При цьому, пеня нараховується до дня повного погашення заборгованості за договором включно, але у будь-якому випадку не більше 100 календарних днів, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, тому наявні підстави для визнання вказаного пункту недійсним. Також, позивач зазначив про порушення умовами договору ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», яка вказує черговість погашення кредиту. Просив визнати недійсним кредитний договір № 3305119371/337766 від 24.06.2019. 15.06.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. В судове засідання 29.01.2021 позивач не з`явився. В позовній заяві просив суд проводити розгляд справи у його відсутності. В судове засідання 29.01.2021 відповідач свого представника не направив. 07.08.2020 представник ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» подав до суду відзив на позовну заяву за вх. № 27817, відповідно до якого зазначив, що договір був укладений згідно Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Позивач заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, прийняв пропозицію (оферту) та приєднався до умов публічного договору, щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів. На сайті відповідача www.eurosroshi.com.ua розміщену Публічну пропозицію (оферту), а також сам договір, які містять абсолютно всі умови кредитування, зокрема інформацію про те, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,9 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Представник відповідача зазначив, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що у діях відповідача був умисел ввести в оману позивача щодо дійсних умов договору. Крім того, зазначено, що на правовідносиини, які склалися між позивачем та відповідачем не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування», оскільки кредитний договір укладався строком до одного місяця, а вищезазначений Закон не регулює питання стосовно кредитних договорів, що укладаються на строк до одного місяця. Представник відповідача вказав, що під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги на отримання кредиту не було порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не порушено свободи воевиявлення. Позивач мав можливість відмовитися від наданої відповідачем послуги та скористатися послугами інших фінансових установ. Нерівність сторін у кредитному договорі не встановлена, права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, досупної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування не обмежено, а відтак і не встановлено порушень прав споживача відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладаенні кредитного договору. Директор ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» подав до суду заяву з проханням слухати справу без участі представника відповідача, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову від задоволення позову з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, на офіційному сайті ТОВ «Кредитної установи "Європейська кредитна група" в мережі Інтернет розміщена Публічна пропозиція на укладення договору про надання фінансового кредиту (оферта) на укладення кредитного договору. 24 червня 2019 року позивач звернувся до ТОВ «Кредитна установа "Європейська кредитна група" із заявкою на отримання кредиту, що, відповідно є акцептом на укладення кредитного договору і між сторонами було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3305119371/3377666, відповідно до якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 6 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до Графіку розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 3 420 грн. 00 коп. Саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства та підписавши договір з використанням електронного підпису. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ст. ст. 11,12 вищезазначеного Закону, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Із матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується факт укладення спірного кредитного договору в електронному вигляді у формі електронного документу. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Вищезазначений кредитний договір було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису, визначеного ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України. Зі змісту Індивідуальної частини оспорюваного договору про надання фінансового кредиту № 3305119371/337766 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису. Згідно п.1.6 індивідуальної частини договору № 3305119371/337766 від 24.06.2019, його невід`ємною частиною є Публічна пропозиція на укладення договору про надання фінансового кредиту (оферта), яка розміщена на сайті Товариства. Отже, не заслуговують на увагу твердження позивача [PERSON] про те, що він не мав змоги ознайомитися з правилами отримання кредитних коштів до підписання договору, оскільки позивач погодився на укладення договору саме в такій редакції, про що свідчить його заявка до фінансової установи та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. [PERSON] мав змогу ознайомитись з умовами отримання кредиту на сторінці відповідача у мережі Інтернет за адресою: www.eurosroshi.com.ua, яка є відкритою. На даній сторінці розміщена інформація про товариство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення, розміром відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 230 ЦК України передбачає, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В силу ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведений факт обману з боку відповідача щодо природи спірного договору та наявності в діях ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» умислу ввести його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, слід зазначити, що згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Доводи позовної заяви про те, що умови кредитного договору № 3305119371/337766 є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту є завищеною, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів, відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома в момент укладення договору. Суд критично оцінює посилання позивача на недійсність договору у зв`язку з порушенням відповідачем норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у пункті 4.3 оскаржуваного договору, оскільки вказаним пунктом встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Щодо інших тверджень, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 3305119371/337766 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 5, 16, 203, 207, 215, 230, 626, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»,

Outcome: dismissed