Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Понятівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області про визнання заповіту, складеного 26 грудня 2014 року [PERSON] нікчемним. Свої вимог мотивувала тим, що [INFO] померла її рідна тітка - [PERSON], яка на момент смерті одружена не була, дітей не мала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме: на квартиру [ADDRESS]. Звернувшись своєчасно до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті тітки дізналася, що все своє майно, вона заповідала [PERSON] Заповіт посвідчений секретарем Понятіської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, вважає, що заповіт складений з порушенням вимог закону, а саме щодо його форми та посвідчення, просила задовольнити її позовні вимоги та визнати заповіт нікчемним. В подальшому позивач надала суду уточнені позовні вимоги, згідно яких зазначала, що другою підставою для визнання вказаного заповіту нікчемним є ще й той факт, що секретар сільради, не будучи уповноваженою особою (т.я. відсутнє рішення щодо його повноважень), не мала права посвідчувати вказаний заповіт (а.с. 65-68). Ухвалою суду від 17.02.2016 року уточнені позовні вимоги позивача щодо посвідчення заповіту особою, яка не була уповноважена виконкомом сільської ради та сільською радою вчиняти дії, пов'язані з посвідченням заповіту були залишені без розгляду на підставі клопотання представника позивача. Тобто судом розглядається вказана цивільна справа в межах первісного позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Вважав, що заповіт повинен бути визнаний нікчемним, оскільки [PERSON], будучи зареєстрованою та мешкаючи в м. Роздільна, склала заповіт у Понятівської сільської ради, тобто не будучи членом громади вказаної сільради. Зазначав, що місто Роздільна не відноситься до територіальної громади Понятівської сільської ради, а є окремою адміністративно-територіальною одиницею, де працює один державний та чотири приватних нотаріуси, а тому вчинення секретарем сільради нотаріальної дії стосовно особи, яка не проживає на вказаній території, є перевищенням органом місцевого самоврядування повноважень, визначених Конституцією України, Закону України «Про місцеве самоврядування». Вказував, що нотаріальна діяльність здійснюється за територіальним принципом, що ґрунтується на визначенні нотаріального округу, яким є територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце, а повноваження виконавчих комітетів сільських рад обмежується територією відповідної адміністративно-територіальної одиниці. З посиланням на норми законів: ст. 55, 124, 140 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 13-1, 38 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 1233, 1234, 1247, 1248, 1251, 1252, 1257, 1216, 1217, 1266, 1268, 1270 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Постановами Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. та від 30.05.2008р., п. 2.18. Порядку вчинення нотаріальних дій, просив визнати заповіт нікчемним, оскільки спадкодавець не була членом зазначеної громади та сільрада таким чином перевищила свої повноваження щодо посвідчення вказаного заповіту. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що секретар сільської ради діяла у відповідності до вимог Закону, вона перевірила особу та дієздатність останньої на підставі паспорта, в розмові з заповідачем ознайомилась з бажанням заповісти все своє майно [PERSON], роз'яснила зміст ст.ст. 1233, 1247, 1253, 1254, 1307 ЦК України. Переконавшись у вільному виборі заповідача щодо умов заповіту, і відповідність їх змісту проекту заповіту, секретар прочитала заповіт вголос, роз'яснила його зміст, після чого заповіт прочитала вголос сама [PERSON] і особисто підписала. За ч.2 ст. 1257 ЦК України суд визнає заповіт нікчемним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Проте доказів цього факту позивачем не надано. Просив в задоволенні позову відмовити т.я. порушень секретарем сільради при посвідченні заповіту не було, підстав для відмови здійснити вказані дії у неї були відсутні, а будь-яким Законом не передбачено такої підстави для визнання заповіту нікчемним. Представник Понятівської сільської ради [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що [PERSON] довгий час доглядала за [PERSON] Останній був роз'яснений зміст статей Цивільного кодексу України, які регламентують складання та виконання заповіту. Текст заповіту, який був складений секретарем виконкому на прохання заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів(шляхом комп'ютерного набору) вона перечитала вголос і підписала, сказала, що сама текст не зможе написати. Вважала, що вона нічого не порушувала, просила в задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову, Понятівська сільрада надіслала письмові пояснення, згідно до яких повідомили, що [PERSON] являлась уроженкою с.Понятівка, Роздільнянського району Одеської області, деякий час там проживала у своєї рідної сестри - [PERSON] В останній раз, при перебуванні у своєї сестри, [PERSON], звернулася до секретаря виконкому [PERSON] з проханням оформити заповіт на [PERSON], секретар посвідчила заповіт законним чином (а.с. 97-100). [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що покійна [PERSON] була її рідною сестрою. Остання, перебуваючи у неї в гостях в с. Понятівка та погано себе почуваючи, вирішила скласти заповіт на ім'я [PERSON], яка їй допомагала та доглядала її, сплачувала за неї комунальні послуги, покупала ліки тощо. Вказувала, що [PERSON] пропонувала всім родичам доглянути її та таким чином отримати спадщину, але всі родичі,у тому числі і вона, відмовилися. Зазначала, що дійсно її покійна сестра бажала залишити все своє майно [PERSON], для чого 26.12.2014р. пішла до сільради, де склала заповіт. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, вважав за необхідне позов його сестри [PERSON] задовольнити т.я. остання має право на отримання вказаного майна після смерті тітки - [PERSON], оскільки таким чином отримує частку від спадкового майна їх батька. Крім того вказував, що після смерті у 1993р. його батька, який був рідним братом померлої [PERSON], він та його сестра [PERSON] з рідними тітками - [PERSON] та [PERSON] не спілкувалися, оскільки останні фактично позбавили їх права на спадщину після смерті їх батька. Повідомив, що він особисто із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертався та на неї не претендує. Зазначав, що йому нічого не відомо, що його покійна тітка [PERSON] (будучи одинокою) зверталася до всіх родичів з проханням доглянути її та за це оформити спадщину, але всі родичі їй відмовили. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення всіх сторін, суд вважає, що підстави для визнання заповіту від 26.12.2014 року, складеного [PERSON] та посвідченого Секретарем виконкому Понятівської сільської ради нікчемним - відсутні, тому в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла (а.с.24). На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 24зв-26). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна. Всіма учасниками провадження в судовому засіданні підтверджено той факт, що покійна [PERSON] була рідною тіткою позивача [PERSON] та покійна на момент смерті одружена не була, дітей не мала, що у відповідності до ст. 61 ч. 1 ЦПК України не підлягає доказуванню. 26.12.2014 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON]. Даний заповіт було посвідчено [PERSON], секретарем Виконавчого комітету Понятівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі за N 7 (а.с. 28). Судом, за клопотанням позивача, було витребувано з нотаріальної контори належним чином посвідчену спадкову справу N 21/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 23-31). З матеріалів вищевказаної спадкової справи убачається, що [PERSON] 05 лютого 2015 року звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 23зв.). Окрім того, 17.06.2015р. до нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (а.с.29.) та з аналогічною заявою до нотконтори 27.06.2015р. звернулася [PERSON] (а.с.30). Відповідно до листа нотаріуса № 604/02-14 від 17.06.2015 року нотаріусом позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з посиланням на те, що до Роздільнянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті [PERSON], звернулася [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду з питанням визнання заповіту недійсним.(а.с.11, 29зв). Аналогічного змісту лист нотаріуса за № 629/02-14 від 27.06.2015р. був надісланий на ім'я [PERSON] та також рекомендовано звернутися до суду з питанням визнання заповіту недійсним (а.с. 30зв.). Також судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонеркою та інвалідом 2-ї групи по життєво. (а.с.62). Згідно листа Роздільнянської міської ради на території м. Роздільна здійснюють діяльність приватні нотаріуси: Патраманська Л.М., Курако К.Л., Іванова А.Й., Фішер Б.І., також на території міста в наявності Роздільнянська районна державна нотаріальна контора.(а.с.64). За змістом ст.ст. 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ч. 1 ст. 1257 цього ж Кодексу заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України, за якою заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, особисто підписаний заповідачем, посвідчений нотаріусом або іншою посадовою, службовою особою, визначеною у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування на яких вчинення такої дії покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради (положення ст. 1251 ЦК України). Стаття 203 ЦК визначає загальні вимоги чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. На час посвідчення, вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення правочинів посадовою особою органу місцевого самоврядування визначалися Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженими Наказом МЮ України 11.11.2011р за № 3306/05, зареєстрованим 14.11.2011 р. за № 1298/20036. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно з ст. 56 Закону «Про нотаріт» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Зокрема, відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, зокрема щодо посвідчення заповітів (крім секретних). Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466. Відповідно до п. п. 1.1-1.3 Порядку перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат", згідно якої вказані особи мають право в тому числі і посвідчувати заповіти крім секретних. Відповідно до ст. 41 Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, нотаріальні дії можуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93, 103 Закону України «Про нотаріат», та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Таким чином вказаним Законом та Порядком передбачено перелік нотаріальних дій, які забороняється вчиняти посадовим особам органів місцевого самоврядування. Серед цього переліку відсутня будь-яка заборона щодо посвідчення заповіту члену іншої територіальної громади. Такі ж роз'яснення містить і п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а саме, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК (недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом - нікчемний правочин) визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Верховний Суд України в п.4 Постанові Пленуму від 06 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначає, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Суд вважає, що нотаріальний порядок посвідчення угод - це система послідовних дій нотаріуса (інших осіб, зазначених у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК України), урегульованих нормами Закону України "Про нотаріат", Положеннями, тощо, направлених на захист прав та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, з метою надання цим угодам юридичної вірогідності. Порушення форми та порядку посвідчення заповітів являють собою неврахування будь-яких імперативних вимог закону, підзаконних актів щодо складання заповіту (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання, дати та місця народження заповідача тощо). Системний аналіз вказаних вимог законів дає суду право зробити висновок, що громадянин України має право звернутися до будь-якого нотаріуса чи посадової, службової особи органу місцевого самоврядування. Це право громадянина, яке може бути обумовлене тими чи іншими обставинами або причинами. Для дійсності заповіту важливим є волевиявлення особи на складання заповіту і посвідчення такого нотаріусом в межах закріпленого за ним територіального нотаріального округу чи посвідчення секретарем виконавчого комітету на території сільської ради, де його обрано. Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії та місця посвідчення заповіту не забороняють посвідчувати заповіт заповідачу за його бажанням в системі органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат» з метою надання їм юридичної вірогідності (ст.ст.1,47 Закону України «Про нотаріат»). Встановлено, що на момент складання та посвідчення заповіту були відсутні обставини, які б у сенсі положень статей 9,55,60,65,66,70-73,85,93,103 Закону України «Про нотаріат» слугували б винятком із визначеного статтею 41 цього Закону права вчиняти нотаріальні дії будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування. Не мав заповіт і ознак секретності, який би відповідно до вимог статті 1249 ЦК України підлягав би посвідченню нотаріусом. Таким чином, судом встановлено, що також не заперечувалося сторонами, що заповіт складений дієздатною особою; волевиявлення спадкодавця було вільним та відповідало її внутрішній волі; правочин вчинений у письмовій формі у приміщенні сільради із зазначенням місця та часу його складення; особисто підписаний заповідачем; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин посвідчений секретарем виконавчого комітету сільради, тобто уповноваженою особою та зареєстрований в реєстрі. Крім того, судом встановлено, що розглядаючи спір про визнання заповіту нікчемним, оскільки спадкодавець повинна була складати заповіт тільки по місцю свого проживання тобто у м. Роздільна, та вона не була членом громади Понятівської сільради та сільрада таким чином перевищила свої повноваження щодо посвідчення вказаного заповіту з посиланнями на Закон України «Про місцеве самоврядування», ст. 55, 124, 140 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та аналогію закону, є необгрунтованими. Таким чином, суд вважає, що судом не встановлено будь-які порушення закону щодо форми та порядку посвідчення оспорюванного заповіту, які б підтвердили доводи позивача про те, що такі порушення мали місце, а також, що комплекс цих порушень давав суду підстави для встановлення нікчемності оспорюваного заповіту. Тому на підставі вищевикладеного суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed