Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 05.05.2016 р., позивачка зазначила, що 22.09.2015 року у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, помер її батько, [PERSON]. За своє життя, 14.09.2011 року, [PERSON] склав заповіт на її ім'я, який був нотаріально посвідчений. Після смерті батька відкрилася спадщина, до складу якої також увійшло нерухоме майно у вигляді частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: вул. Колгоспна, буд. № 15, у м. Вільногірську Дніпропетровської області, та 1/2 частина земельної ділянки за зазначеною адресою. У шестимісячний строк вона звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Вільногірського міського нотаріального округа Дніпропетровської області, [PERSON], внаслідок чого нотаріусом була відкрита спадкова справа № 12/2016. Третя особа, [PERSON], це її мати, тобто дружина спадкодавця, яка від своєї обов'язкової частки на спадщину після смерті чоловіка не претендує, про що свідчить те, що вона у встановлений шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини, до нотаріальної контори не подала. Цей факт підтверджується матеріалами спадкової справи. 26.04.2016 року, приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], була винесена постанова про відмову їй у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на невизначену частку житлового будинку № 15 по вул. Колгоспна в м. Вільногірську, та невизначену частку земельної ділянки по вул. Колгоспна в м. Вільногірську, після смерті її батька. Підставою відмови у видачу свідоцтва про право на спадщину стало те, що батько за своє життя не провів державну реєстрацію права власності належних йому часток нерухомого майна в органах державної реєстрації. Таким чином у цей час вона може набути право власності на вищезазначене спірне спадкове майно тільки у судовому порядку, оскільки існує спір щодо належності спадкового майна у вигляді часток нерухомого майна її покійному батькові. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Позивачка вважає, що у судовому порядку за нею повинне бути визнане право власності в порядку спадкування за заповітом на частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: вул. Колгоспна, буд. № 15, у м. Вільногірську Дніпропетровської області, та 1/2 частину земельної ділянки за зазначеною адресою, приймаючи до уваги наступне. Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30.10.2014 року, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.05.2015 року, по цивільній справі № 2-12/11 (які набрали законної сили), за її батьком було визнано право спільної часткової власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою, вул. Колгоспна, 15, у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, у вигляді: житлової кімнати, приміщення 1-3 в будинку А-1 (квартира № 2), 15,4 кв.м.; нежитлового приміщення кухні 1-2, літ А1Д 4.4 кв.м.; тамбуру літ. «а» 3.1. кв.м.; підвалу під будівлею «А1», сараю «Г»; вбиральні «Д»; колодязя «К»; частини огорожі № 1; 1/2 частини мощення 1; хвіртки № 3; навісу літ. «а11»; ґанку, а всього зазначеного майна на загальну суму 18700,00 грн. Також зазначеними судовими рішеннями за її батьком було визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки (від земельної ділянки кадастровий земельний номер 1210200000:01:035:9927 загальною площею 0.0882 га) площею 441 кв.м., розташованої за адресою, вул. Колгоспна, 15, м. Вільногірськ, Дніпропетровська область. Однак батько не встиг до часу своєї смерті (в силу того, що тяжко хворів, та не встигнув отримати остаточне судове рішення у його справі, у вигляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.09.2015 року) здійснити державну реєстрацію свого речового права на нерухоме майно у вигляді частки житлового будинку з господарськими спорудами та частки земельної ділянки, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що і стало підставою для виникнення спору, та позбавляє її права отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору. Статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, в тому числі шляхом визнання такого права судовими рішеннями, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається у тому числі, на підставі відповідних судових рішень. Таким чином, відсутність державної реєстрації належного батькові нерухомого майна, могла бути підставою для відмови йому у посвідченні та реєстрації правочинів відносно цього майна, за його життя, відповідними компетентними органами (нотаріуси, державні реєстратори), однак не може бути підставою для відмови у визнанні за нею судом права власності на це майно в порядку спадкування, оскільки у зв'язку зі смертю батька, зникла можливість державної реєстрації за ним цих прав, однак залишилися правовстановлюючі документи у вигляді судових рішень. На підставі викладеного, її покійній батько був власником 1/2 частки спірного нерухомого майна, незважаючи на відсутність реєстрації його права власності, передбаченої Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 року, № 7, "Про судову практику у справах про спадкування", при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, - відповідачем нею зазначена Вільногірська міська рада Дніпропетровської області. Згідно абзацу 4 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Надаючи правову оцінку належності обраного нею способу захисту, вона зважає на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Доказами у підтвердження правомірності її позовних вимог є: рішення судів про визнання права власності на нерухоме майно, заповіт на її ім'я, свідоцтво про смерть батька, технічний паспорт на будинок, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, та інше. Попередня ціна позову розрахована нею відносно будівель, виходячи з оцінки вартості спірної частки житлового будинку з господарськими спорудами зазначеної в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.05.2015 року, і яка складає 18700,00 грн., а вартість земельної ділянки вона оцінює в 20000,00 грн. При цьому, після відкриття провадження за цим позовом, з допомогою відповідних судових експертиз проведених за її клопотанням, буде можливо встановити реальну вартість спірного майна на цей час, і виходячи з цього, у разі необхідності нею буде доплачений судовий збір до фактично сплаченого мінімального розміру.

Outcome: approved