Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

20 травня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить визнати недійсним кредитний договір № 1304/0908/57-05 від 15 вересня 2008 р., укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до умов Кредитного договору, ВАТ «Сведбанк» зобов'язувався надати [PERSON] кредит у розмірі 65 000,00 дол. США на споживчі потреби на строк по 15 вересня 2018 року включно. 15 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором, 15 березня 2010 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П., зареєстрований в реєстрі за № 217. Згодом ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», відступило право вимоги за Кредитним договором № 1304/0908/57-005 від 15 вересня 2008 року на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», яке в свою чергу відступило право вимоги за вказаним Кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк». Станом на сьогодні правонаступником ВАТ «Сведбанк» є ПАТ «Омега Банк». При цьому, жодних повідомлень про відступлення права вимоги за Кредитним договором [PERSON] не отримував, жодних Додаткових угод про зміни до Кредитного договору у зв'язку із відступленням права вимоги між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», а згодом ПАТ «Альфа-Банк» не укладалось. В цей же час саме ПАТ «Альфа-Банк» заявляє вимоги до [PERSON] про повернення кредитних коштів за Кредитним договором № 1304/0908/57-005 від 15 вересня 2008 року. ВАТ «Сведбанк» на момент укладення Кредитного договору та на час його виконання, було зобов'язане дотримуватись положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. В порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ані перед, ані під час укладення Кредитного договору Позивача не було проінформовано в письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; тип відсоткової ставки (фіксована, плаваюча тощо); орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; валютні ризики, які несе споживач; методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ніш. Позивачу не було надано застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти Основного договору, тобто Банк не надав Позичальнику інформації відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. У Кредитному договорі зобов'язання Позивача, як Позичальника, було виражене в іноземній валюті, а саме в Доларах США. Згідно ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. У ВАТ «Сведбанк», на момент укладення Кредитного договору з Позивачем, була відсутня як індивідуальна, так і генеральна ліцензія, видана Національним банком України на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним Договором. Таким чином, наявність у Кредитному договорі положень щодо розрахунку за грошовими зобов'язаннями між Позивачем та Банком в доларах США за відсутності у сторін ліцензії, письмового дозволу на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання Банком Долару США як засобу платежу за Кредитним договором, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України». Умови Кредитного договору № 1304/0908/57-005 від 15 вересня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», та [PERSON], право вимоги за яким перейшло до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», є несправедливими, суперечать актам цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів». ВАТ «Сведбанк» не надано Позивачу повної інформації про умови кредитування, необхідної для здійснення ним свідомого вибору, чим введено останнього в оману. ВАТ «Сведбанк» надало Позивачу кредит в іноземній валюті не маючи при цьому відповідної ліцензії. Таким чином, наявні усі правові підстави для визнання Кредитного договору № 1304/0908/57-005 від 15 вересня 2008 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини, зазначені у письмовому запереченні на позов, вважає позов безпідставним. Крім того представником відповідача заявлено про пропуск позивачем позовної давності. Просить відмовити повністю в задоволенні позову. В подальшому в судові засідання не з'являвся. Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про дату та час розгляду справи. Подав клопотання від 08.04.2016р. про розгляд справи за відсутності представника Банку у зв'язку з процедурою його ліквідації. Треті особи [PERSON], [PERSON], залучені судом до участі у справі, в судові засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином рекомендованими листами. Суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані докази суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 15.09.2008 р. було укладено кредитний договір № 1304/0908/57-05 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], відповідно до умов якого ВАТ «Сведбанк» зобов'язувався надати [PERSON] кредит у розмірі 65 000,00 дол. США на споживчі потреби на строк по 15 вересня 2018 року включно. 15 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за цим Кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 15 березня 2010 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г.П., зареєстрований в реєстрі за № 217. Між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») відступило ПАТ «Дельта банк» право вимоги за Кредитним договором № 1304/0908/57-005 від 15 вересня 2008 року. ПАТ «Дельта банк» за договором купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року відступило право вимоги за вказаним Кредитним договором на користь ПАТ «Альфа-Банк». Договори відступлення прав вимоги не визнані недійсними. Станом на час розгляду справи правонаступником ВАТ «Сведбанк» є ПАТ «Омега Банк». Однією з підстав недійсності даного Кредитного договору позивач зазначає неправомірність надання коштів в іноземній валюті. Таке твердження суд вважає безпідставним, оскільки ПАТ «Альфа-Банк» має діючу генеральну ліцензію на здійснення операцій з іноземною валютою, здійснює валютні операцій з валютними цінностями. Відповідно до п. 11 Постанови № 5 Пленуму ВСС України від 30.03.2012 року - у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до п. 12 Постанови № 5 Пленуму ВСС України від 30.03.2012 року - у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Відповідно до п. 11 Постанови № 5 Пленуму ВСС України від 30.03.2012 року - Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Даний Кредитний договір укладено між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» 15.09.2008р. Згідно Постанови Вищого Господарського суду України від 25.05.2011 р. № 10/326, ПАТ "Сведбанк" володіє банківською ліцензією № 38, яка зареєстрована 30.11.1991 р. за № 69 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1. та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями; Дозволом № 38-2 від 11.10.2001 р. з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ "Сведбанк" з валютним цінностями. Відповідно до п. 8.12 "Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 р. N 200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 р. N 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. Тобто, за наявності генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, у ПАТ "Сведбанк" були всі правові підстави для здійснення кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання та валютного контролю". У позові [PERSON] покликається на те, що не отримував жодних повідомлень про відступлення права вимоги та жодних Додаткових угод з ПАТ «Дельта Банк», а згодом і з ПАТ «Альфа Банк» не укладав. Проте, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом або договором. В даному випадку діє ця загальна норма. Заміна кредитодавця не тягне за собою необхідності укладення якихось нових чи додаткових Кредитних договорів. Відсутність даних щодо повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні не є підставою визнання недійсним самого Кредитного договору. Також як на підставу позовних вимог [PERSON] покликається на порушення його прав споживача фінансових послуг, недотримання ВАТ «Сведбанк» при укладенні даного кредитного договору ЗУ «Про захист прав споживача», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. Зазначає, що перед укладенням Кредитного договору всупереч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» його не було поінформовано письмово про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. У Кредитному договорі не зазначена інформація, передбачена ч.4 ст.11 цього Закону, а графік погашення кредиту взагалі не надавався. Вважає несправедливою і такою, що суперечить п.2 ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» умову п.5.7 Кредитного договору, за якою він зобов'язаний укласти договір страхування з рекомендованою Банком страховою компанією. Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла станом на 15.09.2008р., перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про : 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. У самому договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Так, з тексту оскаржуваного Кредитного договору від 15.09.2008р. слідує, що такий надавався до 15.09.2018року під 13,50%, які можуть змінюватися без укладення додаткового договору. Погашення кредиту відповідно до п.3.1.1. Договору здійснюється фіксованими (ануїтентними) платежами в сумі 989,78 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін до 10 числа кожного місяці та в день закінчення кредитного договору. Отже, порядок погашення кредиту був визначений самим договором і додаткового графіку платежів не потребував. Орієнтовна сукупна вартість кредиту могла бути обчислена самим позивачем шляхом простих арифметичних дій множення місячного платежу на кількість місяців на які брався кредит. У п.1.5 Кредитного договору визначено перелік витрат, які включаються до складу сукупної (загальної) вартості кредиту. Окремо вказано про те, що позичальник витрати, пов'язані з укладанням/зміною іпотечного договору, договору страхування об'єкту нерухомості, самостійно сплачує особам, які надають відповідні послуги. Позивачем та його представниками в судовому засіданні не доведено, що перед укладенням оспорюваного Кредитного договору позивач не мав можливості ознайомитися з умовами кредитування, не був письмово повідомлений про обставини, перелічені в ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, в разі недотримання вимог ч.2 ст.11 цього Закону суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, які не передбачають визнання недійсним договору. Суд вважає безпідставним покликання позивача на несправедливість умови п.5.7. Кредитного договору, за якою позичальник зобов'язаний застрахувати об'єкт іпотеки у одній із страхових компаній, з якою співпрацює Банк. Суд не вважає, що ця норма договору суперечить принципу добросовісності, її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Як на правові підстави позову [PERSON] та його представники покликаються на норми ст.ст.203,215,230 ЦК України та положення ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладеного внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав. Заперечуючи позовні вимоги за їх безпідставністю, представник ПАТ «Альфа Банк» також покликається на пропуск позивачем загальної позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до cт.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Враховуючи те, що Кредитний Договір було укладено 15.09.2008 року, позивач примірник договору отримав на руки день його підписання і саме з цього часу міг довідатися про порушення, на його думку, своїх прав споживача за цим договором. Отже, в межах позовної давності позивач мав право звернутись до суду з позовом про визнання Кредитного договору недійсним до 15.09.2011 року. Водночас позивач, отримавши в повному обсязі кредитні кошти та частково сплачуючи кредитну заборгованість (що підтверджується Розрахунком заборгованості), через майже 7 років 20.05.2015р. пред'явив позов про визнання Кредитного договору недійсним. Суд вважає, що позовна давність позивачем пропущена без поважних причин. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Незважаючи на пропуск позивачем позовної давності суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed