Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

В липні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, вказавши в ньому, що З 1 листопада 2003 року позивач працювала в ТОВ «Облторгеервіс» на посаді головного бухгалтера. 24 жовтня 2012 року, після безпідставних звинувачень позивача в привласненні коштів даного Товариства, дізнавшись, що від її імені, за її електронним підписом, під час перебування на лікарняному, здавались звіти в ДПІ у м.Чернівцях - позивач написала заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін згідно ст.36 КЗпП України, а також повідомила відповідні державні установи про факт перебування на лікарняному і не дійсності її підпис на документах в цей період. У зв'язку з цим, позивачем було направлено в державну територіальну інспекцію з питань праці у Чернівецькій області заяву, результати перевірки якої були скеровані в прокуратуру Чернівецької області а в подальшому в Шевченківський РВ УМВС України в Чернівецькій області для прийняття рішення. Шевченківським РВ УМВС порушено кримінальне провадження від 29.12.2012 року за ст. 175 ч.І КК України. 26 березня 2014 року на адресу позивача надійшла кореспонденція з TOB «Облторгеервіс» в якій знаходився супровідний лист та наказ про звільнення. Відповідно до наказу № 23-к від 20 березня 2014 року вбачається: «Головного бухгалтера [PERSON] звільнити з 17.01.2013 року по п.І ч.І ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Підстава: відкриття кримінального провадження Слідчим управлінням УМВС України о Чернівецькій області за № 12013270050000117 від 17.01.2013 року У супровідному листі зазначено, шо: «. . . . Одночасно повідомляю про можливість одержання трудової книжки та повного розрахунку по день звільнення.» Ознайомившись з наказом № 23-к від 20 березня 2014 року про звільнення ще 17.01.2013 року по п.1 ч.І ст.41 КЗпП України позивач категорично не згідна з прийнятим рішенням і рахує, що керівництво TOB «Облторгсервіс» порушило норми законодавства про працю. Конституцію України та видало вказаний наказ, свідомо і умисно порушуючи законодавство про працю та кримінальний кодекс України. 24 жовтня 2012 року позивачкою була написана заява керівництву TOB «Облторгсервіс» про звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП - за угодою сторін з дати 29.10.2012 року. На вказану заяву позивачу надійшла письмова відповідь з TOB «Облторгсервіс» від 16.11.2012р. № 1103 про те, що позивач продовжує перебувати у трудових відносинах з TOB «Облторгсервіс» і їй відмовлено у звільненні за п.1 ст.36 КЗпП і запропоновано написати заяву про звільнення з інших підстав. Цей лист був отриманий позивачем через 27 днів після написання заяви про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП. чим порушено двох тижневий термін задоволення заяви. З вини роботодавця я була позбавлена можливості подати відповідну заяву 29.10.2012 року. 21.11.2012 року позивачем була надіслана заява з супровідним листом на адресу TOB «Облторгсервіс» про звільнення з роботи за ст.38 КЗпП - за власним бажанням. Згідно відповіді з територіальної державної інспекції з питань праці у Чернівецькій області від 21.12.2012 року за № 024-т 20402-40 вбачається, що «21 листопада 2012 р. Ви звернулися в черговий раз з заявою про звільнення, але вже за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). 27.11.2012 р. Вам було надіслано лист №1104, яким повідомлено, що питання про Ваше звільнення буде розглянуте після завершення аудиторської перевірки та здійснення прийому-передачі службової документації з наступним підписанням відповідного акту. Станом на 17.12.2012р. заява не задоволена і Ви не звільнені, чим порушено ст.38 КЗпП України, так як закінчився двотижневий строк попередження про звільнення.» В той же час, у відповіді керівництва ГОВ «Облторгсервіс» від 27.05.2014р. за №45 зазначено, що заява про звільнення [PERSON] від 29.10.2012р. за ст.38 КЗпП України за власним бажанням не зареєстрована. З вини керівництва ТОВ «Облторгсервіс», позивач з 24.10.2012 року по даний час не можу влаштуватись на будь-яку іншу роботу, так як не звільнена з даного Товариства, трудова книжка знаходиться у останніх. Згідно відповіді з територіальної державної інспекції з питань праці у Чернівецькій області від 14.02.2013року за № 220 вбачається, що «Станом на 11.02.2013р. на підприємстві не виплачена наявна заробітна плата Вам за вересень-грудень 2012р. в сумі 13 543,60 грн.. У відповіді з ТОВ «Облторгсервіс» зазначається, що: середньомісячна заробітна плата головного бухгалтера в період з 01.10.2011р. по 30.09.2012р. складає 4491.11 грн. Тобто. за період з січня 2013 року по 30.06.2014 року нарахована заробітна плата складає: 4491.11 х 18 місяців = 80 839,98 грн. За період з 01.01.2011 року по 30.06.2013 року позивач не використовувала відпустки. Компенсація за невикористанні відпуски становить: 4 491.11 грн. х 3,5 роки =15 718,88 грн.. Просить визнати незаконним наказ №23 ви 20.03.2014 року відповідно до якого, головного бухгалтера [PERSON] звільнити з 17.01.2013 року по п.1 ч.І ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків; Визнати період часу 29.10.2012 року по 20.03.2014 року вимушеними прогулами з вини роботодавця ТОВ «Облторгсервіс»; Зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, видати наказ про звільнення [PERSON] за ст.38 КЗпП України і внести відповідний запис про це до трудової книжки; Стягнути з відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за вересень-грудень 2012р. в сумі 13 543,60 грн.; Зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити помісячно середньомісячну заробітну плату головного бухгалтера TОB «Облторгсервіс» [PERSON] за вимушені прогули з вини роботодавця: - з січня 2013 року по 30.06.2014 року в сумі 80 839,98 грн., зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані відпустки за період 01.01.2011р. по 30.06.2014р. в сумі 15 718,88 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надавши пояснення згідно письмових заперечень та просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника відповідача Галіна О.І., дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач 1 листопада 2003 року працювала в ТОВ «Облторгеервіс» на посаді головного бухгалтера. 24 жовтня 2012 року позивач дізналась, що від її імені, за її електронним підписом, під час перебування на лікарняному, здавались звіти в ДПІ у м.Чернівцях та написала заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін згідно ст.36 КЗпП України, а також повідомила відповідні державні установи про факт перебування на лікарняному і не дійсності її підпис на документах в цей період. У зв'язку з цим, позивачем було направлено в державну територіальну інспекцію з питань праці у Чернівецькій області заяву, результати перевірки якої були скеровані в прокуратуру Чернівецької області а в подальшому в Шевченківський РВ УМВС України в Чернівецькій області для прийняття рішення. Шевченківським РВ УМВС порушено кримінальне провадження від 29.12.2012 року за ст. 175 ч.І КК України. 26 березня 2014 року на адресу позивача надійшла кореспонденція з TOB «Облторгеервіс» в якій знаходився супровідний лист та наказ про звільнення. Відповідно до наказу № 23-к від 20 березня 2014 року вбачається: «Головного бухгалтера [PERSON] звільнити з 17.01.2013 року по п.І ч.І ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Підстава: відкриття кримінального провадження Слідчим управлінням УМВС України о Чернівецькій області за № 12013270050000117 від 17.01.2013 року Згідно ст.1 Кодексів законів про працю, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Позивачем та представником відповідача надані копії наказів від 10 жовтня 2012 року № 10/34 про відсторонення [PERSON] від займаної посади головного бухгалтера ТОВ «Облторгсервіс». В одному наказі [PERSON] було збережено середньомісячну заробітну плату, а в іншому взагалі про заробітну плату не зазначено. Директор ТОВ «Облторгсервіс» Галін О.І. пояснив, що дійсно спочатку був винесений один наказ, а в подальшому його текст був змінений, однак попередній наказ скасований не був. Стаття 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно листа Територіальної інспекції з питань праці у Чернівецькій області від 21.12.2012 року № 024-Т204/02-40 позивачу було повідомлено, що за результатами її звернення була проведена перевірка та встановлено порушення вимог трудового законодавства та строків виплати заробітної плати. Загальна сума заборгованості станом на 11.02.2013 року становить 13543,60 грн. за вересень-грудень 2012 року. Судом було встановлено, що наказом від 17.01.2013 року №1/17 було припинено нарахування заробітної плати [PERSON] та в подальшому 20 березня 2014 року винесено наказ № 23-К про звільнення бухгалтера [PERSON] з 17.01.2013 року по п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових відносин. Як підставу одноразового порушення трудових обов'язків зазначено відкриття кримінального провадження Слідчим управлінням УМВС України в Чернівецькій області за № 12013270050000117 від 17.01.2013 року. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 встановлює, що у разі звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків визначення ступеня тяжкості (грубості) проступку в кожному конкретному випадку належить до компетенції осіб, що наділені правом призначення і звільнення керівних працівників. Постанова № 9 не містить прямих роз'яснень, які саме порушення слід вважати грубими, залишаючи право їх оцінки за судами, що розглядають трудові спори. Відповідно до п. 27 Постанови № 9, вирішуючи питання, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд враховує характер проступку, обставини, за яких його вчинено, шкоду, яку ним завдано (або могло бути завдано). Під дію пункту 1 ст. 41 КЗпП підпадають, як правило, такі порушення, в яких ознакою грубості вважаються і характер дій або бездіяльності працівника, і суттєвість наслідків порушення (наприклад, проступок, який заподіяв або міг заподіяти значної матеріальної або моральної шкоди, зокрема невиконання вимог трудового законодавства), й особливості причин, що зумовили порушення та його наслідок, і форма вини. Утім, порушення трудових обов'язків із прямим умислом може бути підставою для звільнення й у разі відсутності суттєвих наслідків, а значні негативні наслідки можуть бути підставою для кваліфікації порушення як грубого навіть через необережну вину. Звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством. Відповідно до статті 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. При цьому дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку. Днем виявлення проступку вважається день, коли про нього стало відомо відповідній посадовій особі роботодавця, а не лише тій, яка наділена правом звільнення працівника. Так, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 22.08.2002 р. наголошує: «Немає значення, якій посадовій особі (безпосередньо керівнику підприємства, котрий має право на звільнення з роботи, або іншому відповідальному працівнику, посада якого входить до спеціального переліку) стало відомо про здійснення відповідним працівником проступку». Як правило, сам факт порушення (виявлення проступку) фіксується у відповідному акті, який складає або власник, або контрольні органи (ревізійна комісія господарського товариства, служба внутрішнього аудиту, незалежні аудитори, працівники прокуратури та ін.). Рекомендується ознайомити працівника з актом під підпис. Згідно ст. 38 КЗпП України, Підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом. У випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади". За таких обставин, суд не може погодитись з позицією представника відповідача, щодо підстав для звільнення тімошкової Ю.М. на підставі ст. 41 ч.1 КЗпП України, оскільки звільнення працівника в разі встановлення вини рішенням суду прямо передбачено іншою статтею КЗпП України. Окрім цього, в наказі № 23-К від 20 березня 2014 року зазначено, що датою звільнення є 17.01.2013 року, що суперечить вимогам чинного законодавства. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, а тому слід визнати незаконним наказ № 23-к від 20.03.2014 року відповідно до якого, головного бухгалтера ТОВ «Облторгсервіс» [PERSON] звільнено з 17.01.2013 року по п.1 ч.1 ст. 41 КзПП України за одноразове грубе порушення обов'язкове грубе порушення трудових обов'язків, зобов'язати ТОВ «Облторгсервіс» видати наказ про звільнення [PERSON] за ст. 38 КзПП України та внести відповідний запис до трудової книжки, стягнути з ТОВ «Облторгсервіс» на користь [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату за вересень-грудень 2012 року, в іншій частині позовних вимог відмовити, а також стягнути судові витрати з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved