Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ "Лотос-Енергія" про зміну формулювання причин звільнення, зобов"язання вчинити дії щодо внесення змін у трудову книжку щодо підстав звільнення, стягнення середнього заробітку у зв"язку з затримкою розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 22.04.2014 року її було прийнято на роботу на посаду начальника відділу громадського харчування ТОВ "Лотос-Енергія" згідно наказу №268-к від 22.04.2014 року. У зв"язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, позивачем 01.09.2014 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України. На думку позивача, відповідачем було порушено ряд норм трудового законодавства щодо термінів виплати заробітної плати; не надання інформації про її розмір; невиплата лікарняних та відпускних нарахувань; примушування до звільнення за власним бажанням, погрози та обмеження доступу до робочого місця; порушення умов законодавства про охорону праці. В той же час, відповідач наказом від 01.09.2014 року звільнив позивача на підстав ст.38 КЗпП України за власним бажанням, не виконавши вимоги зазначені позивачем у заяві про звільнення. З урахуванням наведеного та заяви про збільшення позовних вимог від 17.12.2014 року позивач просить суд визнати незаконним її звільнення за наказом керівника ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" №868-к від 01 вересня 2014 р. за ст.38 КЗпП України; визнати недійсним внесений ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" запис до трудової книжки [PERSON] про те,що вона була "звільнена з посади за власним бажанням, ст.38 КЗпП України"; визнати, що розірвання трудового договору між [PERSON] та ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" відбулось 01 вересня 2014 р. з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме, у зв'язку з невиконанням з боку ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" вимог законодавства про працю; зобов'язати ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" внести зміни до трудової книжки [PERSON] та змінити внесений запис "звільнена з посади за власним бажанням, ст.38 КЗпП України" на запис "звільнена з роботи за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України"; стягнути з ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 477,27 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі - 16 843,75 грн., суму вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку - 14109,38 грн. та суму відшкодування моральної шкоди у розмірі - 5000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав, повідомивши, що звільнення позивача відбулось незаконно. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 22.04.2014 року позивача було прийнято на роботу на посаду начальника відділу громадського харчування на ТОВ "Лотос", що підтверджується записом у трудовій книжці позивача [PERSON] (а.с.13-14). 01.09.2014 року позивачем була подана заява (а.с.19) про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням з боку роботодавця вимог законодавства про працю, які полягали у тому, що заробітна плата виплачувалась без дотримання строків її виплати, порушувались строки виплати зарплати компенсації тимчасової непрацездатності та за час відпустки, інформація про складові заробітної плати не надавались, були погрози щодо звільнення за власним бажанням та не допуск до робочого місця, порушення вимог законодавства про охорону праці. Згідно наказу від 03.03.2014 року №01/2-А по ТОВ "Лотос-енергія" про терміни виплати заробітної плати співробітникам підприємства зазначено про щомісячну виплату 22-го числа місяця, наступного за відпрацьованим, - виплата зарплати за 1-у половину місяця, а щомісяця 7-го числа виплата зарплати за відпрацьований місяць. Згідно ст.24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1. 2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Між тим, судом встановлено, що згідно виписки по картковому рахунку позивача за період з 08.05.2014 року по 03.09.2014 року (а.с.12) вбачається, що в травні 2014 року повна виплата заробітної плати за квітень позивачу була здійснена 08.05.2014 року та в серпні 2014 року було виплачено зарплату за липень лише 08.08.2014 року, а не 07 числа як передбачено наказом від 03.03.2014 року по підприємству та вимогами ст.24 Закону України "Про оплату праці; між виплатою 19.06.2014 року за 1 половину червня 2014 року та виплатою 07.07.2014 року є проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, що також є порушенням вимог ст.24 Закону України "Про оплату праці". Згідно ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Відповідач не скорився своїм правом на надання доказів та з"явився в судове засіданні та за час розгляду справи відповідачем не було надано жодних доказів того, що позивачу надавалась інформація з даними про заробітну плату. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку що в період роботи позивача в ТОВ "Лотос-енергія" з боку відповідача допускалось ряд порушень трудового законодавства. Між тим, у відповідності до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України позивачем не було доведено в судовому засіданні та судом не було встановлено про зазначені ним у позові порушення трудового законодавства з боку відповідача, а саме: порушення строків виплати зарплати компенсації тимчасової непрацездатності та за час відпустки, погрози щодо звільнення за власним бажанням та не допуск до робочого місця, порушення вимог законодавства про охорону праці. Зокрема, з наказу про звільненні позивача від 01.09.2014 року (а.с.21) вбачається про нарахування їй компенсації за невикористанні дні відпустки за увесь період її роботи, а згідно виписка по зарплатному рахунку позивача вбачається про виплату компенсації при звільненні та за лікарняні (а.с.12). Наказом керівника ТОВ "Лотос-Енергія" №868-к від 01.09.2014 року (а.с.21) позивача [PERSON] з посади начальника відділу громадського харчування було звільнено з роботи з 01.09.2014 року, за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Таким чином, позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України без зазначеної в заяві підстави звільнення - невиконання роботодавцем законодавства про працю. Стаття 38 КЗпП України зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Крім того, роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 22.05.2013 року у справі №6-34 цс-13, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов"язковою для застосування усіма судами України. Зазначено постановою Верховного суду України також висловлено обов"язкову для виконання усіма судами правову позицію про те, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. З огляду на наведене, суд вважає, що встановлені в судовому засіданні порушення трудового законодавства надавали позивачу право на подання заяви на звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, що зобов"язує відповідача провести звільнення [PERSON] виключно за ч.3 тс.38 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Виходячи з вищевикладеного, судом було встановлено, що формулювання причин звільнення позивача не відповідає фактичним обставинам. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати, що розірвання трудового договору між [PERSON] та ТОВ "Лотос-енергія" відбулось 01 вересня 2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме в зв'язку з невиконанням з боку роботодавця ТОВ "Лотос-енергія" вимог законодавства про працю, тому необхідно слід визнати незаконним звільнення [PERSON] за наказом №868-к від 01.09.2014 року керівника ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" за ст. 38 КЗпП України; визнати недійсним внесений ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" запис до трудової книжки [PERSON] про те, що вона була "звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України"; визнати, що розірвання трудового договору між [PERSON] та ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" відбулось 01 вересня 2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме в зв'язку з невиконанням з боку роботодавця ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" вимог законодавства про працю, та зобов'язати ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" внести зміни до трудової книжки [PERSON] та змінити внесений ТОВ "ЛОТОС-ЕНЕРГІЯ" запис про "звільнення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України" на запис про "звільнення з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України". У відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки в останній період роботи позивача з боку відповідача допускались порушення вимог законодавства про працю, в зв'язку з чим позивач подав заяву про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому відповідач, згідно ч. 3 ст.38 та ст. 44 КЗпП України, зобов'язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу при припиненні ним трудового договору із зазначених підстав та дати. Як встановлено зі змісту виданої позивачу банківської виписки по картковому рахунку від 03.09.2014 року (а.с. 12), вихідну допомогу при звільненні позивачу виплачено не було, як і не було виплачено на момент розгляду справи. За обчисленими позивачем та перевірених судом розрахунків середньомісячної заробітної плати [PERSON] встановлено його відповідність п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Зокрема, середньомісячна заробітна плата позивача становить - 4703,13 грн. Відповідно вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю становить 14109,38 грн. (4703,13*3), які підлягають стягненню на користь позивача. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням наведеного, розглядаючи позовну заяву [PERSON] у відповідності до заявлених нею позовних вимог, суд не знаходить підстав для задоволення її позовних вимог в частині стягнення сум невиплаченої заробітної плати - 477,27 грн. та нарахованими на неї позивачем суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне. Так, посилаючись на не проведення відповідачем із позивачем повного розрахунку по заробітній платі, [PERSON] було зазначено про невиплату за 01.08.2014 року - 250 грн. та за 01.09.2014 року в сумі - 227,27 грн. Між тим, з огляду в судовому засіданні виписки по зарплатному рахунку позивача від 03.09.2014 року вбачається про виплату заробітної плати 01.09.2014 року, компенсації при звільненні та за лікарняні (а.с.12). Крім того, з наданих табелів обліку робочого часу позивача вбачається про зазначення такими, що є відрацьованими вказані дні - 01.09.2014 року та 01.08.2014 року, що відповідно є підставою для нарахування заробітної плати за ці дні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.58 ЦПК України сторони мають обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог і заперечень. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Враховуючи, що позивачем не було надано суду доказів не сплати їй заробітної плати за 01.08.2014 року або за 01.09.2014 року, а також у відсутності клопотань про неможливість або складнощі у отриманні та поданні таких доказів до суду, позовні вимоги в частині стягнення вказаних сум заробітної плати та нарахованої на них середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Стосовно ж вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі - 5 000 грн. 00 коп., завданої неправомірними діями відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи надані позивачем докази обґрунтованості спричинення моральних страждань, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі - 500 грн. На підстав викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження частини своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги про визнання звільнення позивача незаконним, зміну формулювання причин звільнення, зобов"язання щодо внесення змін до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі - 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial