Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] в особі представника за угодою [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Рахівська районна державна адміністрація З/о в особі органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про відібрання малолітньої дитини із незаконного тримання та повернення її батькові. Позовні вимоги мотивує тим, що з громадянкою [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.07.1996 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, виданого виконавчим комітетом Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області за актовим записом №20 від 27.07.1996 року. [INFO] його дружина - [PERSON] померла у віці 30 років, про що виконавчим комітетом Богданської сільської ради вчинено відповідний актовий запис про смерть за №23 від 26.05.2010 року. Від цього шлюбу у них з дружиною народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які після смерті дружини залишилися на його повному вихованні та утриманні. На час звернення із даною заявою до суду двоє із дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], є малолітніми особами. У кінці листопада 2013 року в силу певних суб'єктивно - об'єктивних обставин, його малолітня дочка [PERSON], після відвідин відповідачів, які являються її родичами по лінії покійної дружини, залишилася проживати за їхньою адресою в [ADDRESS], де проживає по сьогоднішній день. Відповідачі, в тому числі, рідний брат його покійної дружини [PERSON], не вчинили жодних дій щодо повернення дитини в сім'ю, змінивши тим самим місце постійного проживання малолітньої дитини та позбавивши його, як батька, права спілкування та виховання своєї дитини. Наведене підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домоволодіння, складеного 14.02.2014 року депутатами Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області та листом Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області за № 55 від 18.02.2014 року, з яких вбачається те, що малолітня дитина, [PERSON], не проживає у своїй сім'ї. Розмови із відповідачами з приводу вирішення у досудовому порядку цього спору та повернення йому дочки не дали позитивного результату. Відповідачі не допускають його до свого домоволодіння, тим самим позбавляють його, як батька можливості спілкування та участі у вихованні дочки, підбурюють інших дітей до таких самих вчинків, які здійснила малолітня [PERSON], тому він змушений звернутися до суду за захистом порушеного права та інтересу малолітньої дитини. Враховуючи те, що на даний час він має більш-менш постійний дохід, велику площу земельної ділянки, тримає світську худобу, що надає йому можливість отримувати доходи від сільськогосподарського виробництва, має власний житловий будинок, позитивно характеризується за місцем свого постійного проживання вважає, що може самостійно утримувати та виховувати своїх дітей без сторонньої допомоги. Зважаючи на те, що відповідачі самочинно без його згоди своїми діями фактично змінили місце проживання малолітньої дитини, та позбавляють його права на виховання і утримання дочки [PERSON], він вважає за необхідне у судовому порядку захистити своє порушене право, як батька дитини. На підставі наведеного просив відібрати малолітню [PERSON], [INFO] від [PERSON], [PERSON], мешканців [ADDRESS] та повернути малолітню [PERSON], [INFO] йому - [PERSON], [INFO], мешканцю [ADDRESS] Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання та повернення дитини. стягнути з відповідачів у його користь судові витрати, що складаються із 243.60 гривень сплаченого судового збору та 800 гривень судових витрат. Поряд з цим 26.03.2014 року, [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Рахівська районна державна адміністрація в Закарпатській області в особі органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав. Зустрічні позовні вимоги мотивують тим, що доводи наведені позивачем у первісному позові є надуманими та такими, що не відповідають дійсності виходячи з наступних підстав. Вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.02.2014 року, [PERSON], визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 126 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у сумі 510 гривень. [PERSON], обвинувачувався в тім, що 19 листопада 2013 року біля 19 години, перебуваючи у житловому будинку [ADDRESS] на грунті раптової сварки, умисно наніс своїй малолітній дочці - [PERSON], декілька ударів ременем по ногах, внаслідок чого їй було спричинено фізичну біль без тілесних ушкоджень. Таким чином, малолітня [PERSON] не з певних суб'єктивно - об'єктивних обставин проживає в їхній сім'ї, а зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] наносив їй побої і дитина категорично відмовляється повертатися до батька. З 19 листопада 2013 року. Батько дитини взагалі про неї не піклується і навіть не робить спроб навідати її, взагалі не цікавиться її життям та навчанням, як це встановлено ч.1 ст.12 ЗУ "Про охорону дитинства". Зазначені ними обставини, у відповідності до ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. На підставі наведеного, просили зустрічний позов задоволити. Позбавити громадянина [PERSON], [INFO], уродженця та мешканця [ADDRESS], громадянина України, батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 26 березня 2014 року позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Рахівська районна державна адміністрація в Закарпатській області в особі органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] в особі представника [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про відібрання малолітньої дитини із незаконного тримання та повернення її батькові. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та показали суду. Приводом звернення до суду з позовом стало те, що сімя [PERSON] утримує його малолітню дочку [PERSON]. Тоді як у дитини є батько, який відповідає за належне виховання, утримання, розвиток дитини, а також за її поведінку і безпеку. Він, як батько дитини має переважне право перед іншими особами щоб його малолітня дитина проживала з ним. Відповідачі тримають його малолітню дитину не на підставі закону і не на підставі рішення суду. Вважає , що думку самої [PERSON] не слід враховувати, оскільки вона не досягла відповідного віку, окрім того дитину постійно наговорюють проти батька. Також просили взяти до уваги заперечення проти зустрічного позову, яке міститься у матеріалах справи. У запереченні проти зустрічного позову, представник позивача за первісним позовом, [PERSON] не погоджується із правовою позицією позивачів за зустрічним позовом із-за її безпідставності та необґрунтованості в силу її не відповідності фактичним обставинам справи та відсутністю належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 58-59 ЦПК України. Просить суд взяти до уваги те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків (одного з них). Наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. При відсутності вини батьків застосовується не позбавлення батьківських прав, а встановлення опіки (піклування) над дитиною. Посилання позивачів на те, що батько дитини взагалі не піклується про дитину, не цікавиться її життям та навчанням, спростовується доданими до матеріалів даного заперечення, письмовими документами. Так, дані обставини підтверджується довідкою Богданської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, де навчається неповнолітня [PERSON], згідно якої вбачається, що батько дитини, [PERSON], постійно приходить до школи і цікавиться навчанням дитини, спілкується із вчителями - предметниками та класним керівником дочки. Крім того, у лютому місяці поточного року [PERSON] звертався до органу опіки та піклування із заявою щодо вирішення питання на рівні служби у справах неповнолітніх щодо проживання малолітньої дочки, [PERSON], у сім'ї позивачів за зустрічним позовом, в якій зазначив, що можливості бачитись, спілкуватись із дочкою практично не має із-за небажання дочки, яке всіляко підтримують та заохочують [PERSON] та [PERSON] За таких обставин говорити про те, що ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків по утриманню та вихованню своєї дитини є систематичним та винним, не являється можливим та допустимим, а позбавлення батьківських прав передбачає саме систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей. Звертаючись до суду першої інстанції із позовною вимогою про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивачі не надали суду жодного належного та допустимого доказу наявності фактичних та дійсних обставин, які б врегульовувалися положеннями ст. 164 СК України, і крім того не зазначають таку важливу обставину справи, як їх перебування із [PERSON] у давніх та постійних неприязних відносинах, які унеможливлюють відвідування останнім дворогосподарства [PERSON]. На підставі наведеного просив у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхній представник [PERSON], в судовому засіданні первинні позовні вимоги не визнали, мотивуючи тим, що вони дитину відповідача силоміць не утримують. Вона сама прийшла до них, ствержджуючи, що батько постійно зловживає своїми правами, заставляє її непосильно працювати, отримуючи відмову, ображає та б'є її, тому вона не має наміру повертатися додому, а вони самі не можуть вигнати дитину на вулицю. даному випадку нявні усі підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дочки [PERSON], оскільки є вирок суду, яким доведена факт побиття ним дитини, оскільки вирок суду є самостійною підставою дляпозбавлення особи батьківських прав. Просять їх зустрічну позовну вимогу задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, органу опіки та піклування Рахівської РДА, Даскало Г.М., в судовому засіданні наполегиво просила суд вирішити спір з врахуванням висновку органу опіки та піклування Рахівської РДА. Прокурор Сич Х.В., в судовому засіданні, висловила думку про те, що обидва позови на сьогоднішній день є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. Свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] є її зятем, а [PERSON] - сином. Ще за життя дочки у неї з зятем були натягнуті відносини, оскільки він з дочкою жив погано, знущався над нею, вона навіть декілька раз намагалася покінчити життя самогубством, лікавулася у психіатричній лікарні. Внучку [PERSON] заставляв тяжко працювати , знущався над нею, бив, так що ремінь на ній рвав.Тому внучка пішла жии в сімю її сина [PERSON], де до неї добре відносяться, не заставляють праціювати, і вона не хоче повертатися до батька. Свідок [PERSON] ствердив, що він являється братом [PERSON] Часто буває у його будинку. Йому взагалі не зрозуміла поведінка племінниці, вочевидь, що її намовляють [PERSON]. У будинку брата є всі умови для проживання його дітей.Окрім [PERSON], там є ще два хлопці, які нормально ладять з батьком. Він старається для дітей, залишившись без дружини, продовжує утримувати птицю, худобу, щоб забезпечити дітей всім необхідним. Йому відомо, що дійсно, брат покладає певну роботу і на дітей, але лише таку, з якою вони можуть впоратися, наприклад поприбирати, помити посуд, дати їсти курам, худобі, тобто таку роботу, яку дають батьки дітям у інших нормальних сільських сім'ях. Будучи допитаний в судовому засіданні свідок, [PERSON], зазначив що він являється сином [PERSON] та братом [PERSON], щодр якої триває спір. Після смерті матері сестра регулярно навідувалася у сімюб рідного брата їх матері. Вони наговорювали [PERSON], щоб вона не слухалася батька та щоб залишалася у них. Довідавшись про це, батько заборонив сестрі ходити до них, але [PERSON] не послухалася. Одного разу, коли вона прийшла додому пізно, батько сварив її, що так не можна поводити себе, насамперед треба вивчити уроки, зробити щось у хаті, на що [PERSON] стала доказуватися з батьком, перечити йому, тощо, тоді він "дав їй ремня". Після цього [PERSON], начого не кажучи лягля спати, а вже наступного дня, після школи не повернулася додому, а як стало відомо пішла до дядька - [PERSON] , де перебуває до сьогодні. Окрім цього випадку, батько наколи не застосовував до сестри фізичної сили, чиморального тиску, лише як усі батьки намагався виховувати її,бо хвилювався за неї, як за дівчину, що залишилася без матері. Йому, як братові незрозуміла поведінка сестри, вважає, що вони ([PERSON]) наговорюють її і їй тепер соромно повернутися додому. Свідок, [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає неподалік від сім'ї [PERSON]. Час від часу навідувалася у їх будинок. Може підтвердити, що з часу смерті дружини [PERSON], господарством та дітьми опікувався [PERSON]. без стронньої допомоги. У дворогосподарстві утримував худобу, птицю. При цьому діти його були завжди доглянуті, охайні, в будинку були усі умови для проживання. У спілкуванні з нею [PERSON] ніколи не скаржилася на батька. Їй відомо, що [PERSON] покладав на доньку деяку хатню роботу, зокрема прибрати, помити посуд, дати курам їсти, однак ніколи не залучав її до якоїсь важкої чи непосильної праці. Заслухавши пояснення сторін, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] з 27.07.1996 року, про що стверджується копію свідоцтва про укладення шлюбу, виданого виконавчим комітетом Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області за актовим записом №20 від 27.07.1996 року. [INFO] дружина позивача - [PERSON] померла у віці 30 років, про що виконавчим комітетом Богданської сільської ради вчинено відповідний актовий запис про смерть за №23 від 26.05.2010 року. Від даного шлюбу народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження дітей: серії [NUMBER] від 04 серпня 1997 року, серії [NUMBER] від 28 січня 2002 року, серії [NUMBER] від 23 грудня 2003 року. З пояснень позивача встановлено, що після смерті його дружини, [PERSON], неповнолітній син [PERSON], [INFO] та малолітні: дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] залишилися проживати з ним. Судом достовірно встановлено, що малолітня дитина позивача - дочка [PERSON], [INFO] з кінця листопада 2013 року по даний час проживає разом із відповідачами [PERSON] та [PERSON], які являються її родичами по лінії покійної матері, що стверджується листом Богданської сільської ради від 18 лютого 2014 року за №55 та показами самих сторін. Виходячи з наведених вище обставин, судом встановлено, що між сторонами наявний спір щодо місця проживання малолітньої дитини. У силу ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON], [INFO] останній рік проживає зі своїми дядьком та тіткою - [PERSON] та [PERSON]. За цей період батько дитини не має можливості бачитись та спілкуватись із дочкою із-за небажання дочки, яке всіляко підтримують та заохочують [PERSON] та [PERSON] Оскільки між батьком дитини та іншими особами виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини, він повинен бути вирішений відповідно до вимог ст. 163 СК України. Відповідно до ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Судом встановлено, що відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів правомірності тримання у себе малолітньої дитини позивача. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] являються усиновлювачами чи опікунами малолітньої дитини [PERSON] Більше того відповідачами не надано рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] із ними. З вище наведеного, суд констатує, що на даний час, відповідачі [PERSON] та [PERSON] неправомірно тримають у себе малолітню дитину, [PERSON], [INFO]. Поряд з цим, судом встановлено, що позивач відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, має позитивну характеристику, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітніх дітей. Ці обставини встановлені з показів свідків [PERSON] та [PERSON], характеристики [PERSON], акту обстеження житлово-побутових умов від 14.02.2014 року, довідки № 1633 виданої виконавчим комітетом Богданської сільської ради від 14.02.2014 року. Згідно довідки № 02-12/110 виданої 02.04.2014 року дирекцією Богданської ЗОШ І-ІІ ступенів батько учениці 6-Б класу [PERSON] - [PERSON]. приходить до школи і цікавиться навчанням дитини, спілкується з вчителями предметниками та класним керівником [PERSON] Вирішуючи спори між батьками та іншими особами, про те, з ким із них повинна проживати малолітня дитина, суд повинен виходити із того, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. При цьому суд повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітніх дітей. Під час судового розгляду не встановлено будь-яких виняткових обставин, які б переконали суд у тому, що малолітню дитину необхідно залишити проживати з її дядьком та тіткою. Згідно висновку №03-18/389 від 12.08.2014 року орган опіки та піклування при Рахівській РДА вважає за доцільне відібрати малолітню [PERSON] від батька [PERSON] та влаштувати в сім'ю дядька [PERSON] терміном на один рік. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Рахівської РДА, про доцільність відібрання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] від батька [PERSON] без позбавлення батьківських прав, оскільки даний висновок не стосується предмету судового розгляду за первісним та зустрічним позовами. Предметом судового розгляду за первинним позовом являється місце проживання малолітньої дитини, а за зустрічним позовом - позбавлення гр. [PERSON] батьківських прав. Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Відповідно до вимог сімейного законодавства при визначенні місця проживання дитини, яка досягла десяти років, враховується її думка з ким вона бажає проживати. Однак суд, приймаючи до уваги вік малолітньої [PERSON] - 12 років, та знаходження дитини під впливом її дядька та тітки, не може погодитися з тим, що малолітня дитина в повній мірі може оцінювати складні стосунки, які склалися між нею та батьком, які виникли після смерті її матері. При цьому, судом встановлено, що батько дитини [PERSON] своїм відношенням до дитини нічим об'єктивно себе не скомпрометував. На підставі наведеного, із урахуванням віку дитини, принципу п. 6 Декларації прав дитини, та те що малолітніх дітей не можна розлучати один із одним, враховуючи те, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, беручи до уваги те, що відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів правомірності проживання малолітньої дитини [PERSON] з ними, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити та відібрати малолітню дитину [PERSON] із незаконного тримання від громадян [PERSON] та [PERSON] повернувши її законному батькові. У зв'язку із задоволенням первісного позову, згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів, [PERSON] та [PERSON] в користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати, що підтверджені платіжними квитанціями, а саме 243.60 гривень судового збору сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду. Також, у матеріалах справи міститься квитанція №11 від 20.02.2014 року, якою підтверджено, що позивач [PERSON] сплатив адвокату [PERSON] 800 гривень за на дання юридичної допомоги. Вказана сума є судовими витратами позивача та на підставі ст.88 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідачів. Вивчивши матеріали зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, суд вважає, що такий задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. У частині 1 статті 164 СК України встановлено виключний перелік коли мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, а саме, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Положеннями ст.ст. 150, 155 СК України встановлено, що батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний стан, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарання, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Суд вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивачів на те, що батько дитини взагалі не піклується про малолітню дитину, не цікавиться її життям та навчанням дочки [PERSON], [INFO]. Дані посилання позивачів за зустрічним позовом спростовуються показами свідків, довідкою Богданської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, де навчається малолітня [PERSON], згідно якої вбачається, що батько дитини, [PERSON], постійно приходить до школи і цікавиться навчанням дитини, спілкується із вчителями - предметниками та класним керівником дочки. Окрім того, судом встановлено, що у лютому місяці поточного року [PERSON] звертався до органу опіки та піклування із заявою щодо вирішення питання на рівні служби у справах неповнолітніх щодо проживання малолітньої дочки, [PERSON], у сім'ї позивачів за зустрічним позовом, в якій зазначив, що можливості бачитись, спілкуватись із дочкою практично не має із-за небажання дочки, яке всіляко підтримують та заохочують [PERSON] та [PERSON] Будь-яких доказів, які б підтверджували, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дочки [PERSON], [INFO] позивачами за зустрічним позовом та їхнім представником не надано. З вище наведеного суд констатує, що батько малолітньої дитини [PERSON], [INFO] - [PERSON] піклується про свою дочку та цікавиться її життям та навчанням, однак не має змоги повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки через те, що на даний час його малолітня дочка проживає у сім'ї [PERSON], які перешкоджають йому бачитися з дитиною. Дійсно, відповідно до ч.1 п.6 ст.164 СК України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батькіських прав, якщо вона, він засуджені за вчинення кримінального правопорушення щодо дитини. Судом встановлено, що вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.02.2014 року, [PERSON], визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 126 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у сумі 510 гривень. [PERSON], обвинувачувався в тім, що 19 листопада 2013 року біля 19 години, перебуваючи у житловому будинку [ADDRESS] на грунті раптової сварки, умисно наніс своїй малолітній дочці - [PERSON], декілька ударів ременем по ногах, внаслідок чого їй було спричинено фізичну біль без тілесних ушкоджень. Однак, на думку суду, сам по собі зазначений вирок, як підстава для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його дочки не може бути взятим до уваги через наступне. Як встановлено у ході судового розгляду вище згаданого кримінального провадження , так і даної цивільної справи, фізичного болю своїй дочці [PERSON] заподіяв у виховних цілях (завдавши урдарів ременем по ногах, не спричинивши спричинивши при цьому тілесних ушкоджень), через те, що малолітня [PERSON] не реагувала на неодноразові зауваження батька щодо її поведінки, а навпаки "доказувалася" з батьком, провокуючи сімейний конфлікт. Водночас у його діях не було виявлено фактів жорстокого поводження з донькою, його дій не носили систематичний чи триваючий характер, це був єдиний випадок, за який [PERSON] визнав себе винним та поніс покарання. Натомість інших підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав позивачами не наведено, а судом не встановлено. Як уже було зазначено вище, у висновку органу опіки та піклування Рахівської РДА №03-18/389 від 12.08.2014 року зазначено про доцільність відібрання малолітньої [PERSON] від батька [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Суд погоджується з позицією органу опіки та піклування Рахівської РДА, однак констатує, що позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною вимогою про позбавлення [PERSON] батьківських прав, а не з позовом про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Однак, суд у відповідності до вимог ЦПК України не вправі вийти за межі заявлених позовних вимог. У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). В силу приписів статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03. 2007 року № 3 "Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків та зважаючи на обставини справи, ті докази, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що у зустрічному позові [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав слід відмовити, оскільки ні позивачі за зустрічним позовом, ні їхній представник в ході судового розгляду справи не довели, жодними належними та допустимими доказами того, що [PERSON], як батько малолітньої дитини - дочки [PERSON], [INFO], ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, судові витрати понесені позивачами за зустрічним позовом слід залишити за [PERSON] та [PERSON]

Outcome: approved