Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить змінити спосіб стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , визначений рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2014 року. Ухвалою від 30 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивачки на обґрунтування заявлених вимог пояснив, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі у його довірительки та відповідача народилось двоє дітей: [INFO] дочка [PERSON] та [INFO] син [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано, рішенням Богородчанськогого районного суду від 05 березня 2014 року ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття старшою дитиною. Відповідач працює вахтовим методом на нафтопромислах Західного Сибіру (Російська Федерація), зі слів його довірительки, розмір заробітної плати [PERSON] становить близько 31 - 32 тисяч гривень в місяць, однак за відсутності офіційного документа про його дохід розмір аліментів виконавчою службою станом на день звернення до суду з даним позовом розраховано в сумі 1027 грн. До того ж відповідач свій обов`язок утримувати дітей належним чином не виконує, аліменти сплачує не регулярно. Пояснив, що позивачка працює медичною сестрою в КНП "Солотвинська районна лікарня", її середній заробіток в період з листопада 2019 року по квітень 2020 року складав 5448 грн 22 к. в місяць. Оскільки витрати на утримання дочки та сина сторін з часу ухвалення судом рішення в 2014 році значно зросли, то вказана вище сума аліментів не відповідає вимогам сьогодення та не є достатньою для забезпечення дітям належних умов проживання, розвитку і навчання. Так, [PERSON] з вересня 2018 року навчається в Івано-Франківському базовому медичному коледжі на контрактній основі, за 2018 - 2019 навчальний рік його довірителька сплатила 11 950 грн, за 2019 - 2020 роки - 12 500 грн. Крім того, позивачка несе витрати на харчування дочки, оплату транспорту та оренду житла, оскільки дитина в період навчання мешкає в м. Івано-Франківську, тощо. Щодо витрат на утримання сина, то він мешкає з матір`ю в с. Бабче, є учнем 8 класу Бабченського НВК. З грудня 2017 року по липень 2018 року у зв`язку зі складним переломом правої гомілкової кістки [PERSON] лікувався в травматологічному відділенні обласної дитячої клінічної лікарні. На вказане лікування його довірителька витратила значну суму, яку, як вона стверджує, позичала у родичів. Крім того представник позивачки зауважив, що на даний час змінився мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину, який не може бути меншим, аніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на викладене, представник позивачки зазначив, що з урахуванням матеріального становища сторін, реальних витрат на утримання їх неповнолітніх дочки та сина, більш доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дітей, на даний час буде стягнення з [PERSON] аліментів на їх утримання в твердій грошовій сумі. При цьому просив стягувати з відповідача аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі чотири тисячі гривень щомісячно, на утримання сина [PERSON] - дві тисячі гривень щомісячно. Стягнення аліментів представник позивачки просив проводити, відповідно, до досягнення повноліття сином сторін та до червня 2022 року - часу закінчення стаціонарного навчання їх дочкою, як це вказано в позовній заяві. Заяву від 29 квітня 2020 року позивачка та він не підтримують. Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги, з урахуванням викладеного в заяві від 07 травня 2020 року, підтримала в повному обсязі, просила стягувати аліменти з відповідача в твердій грошовій сумі, а також стягнути з [PERSON] на її користь витрати на правничу допомогу, понесені нею у зв`язку з розглядом даної справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 20 травня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому [PERSON] зазначив, що обставини, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності. Відповідач вказує, що після розлучення з позивачкою з червня 2016 року до 23 січня 2020 року вони проживали разом. В цей час він повністю матеріально забезпечував сім`ю, надавав кошти на навчання дочки та лікування сина у зв`язку з переломом гомілкової кістки, у родичів [PERSON] кошти не позичала. Щодо нібито наявної у нього заборгованості зі сплати аліментів, то, на його думку, позивачка безпідставно звернулась до ДВС стосовно стягнення з нього аліментів за період, коли вони проживали разом та впродовж якого він належним чином матеріально забезпечув сім`ю. Не відповідає дійсності й твердження [PERSON] про розмір його заробітної плати, яка насправді складала в 2019 році близько 8422 грн в місяць, а не 31 - 32 тисячі гривень щомісячно, як стверджує позивачка. Вважає, що ухвалене в 2014 році рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дітей в частці від заробітку (доходу) відповідає вимогам закону, оскільки він має постійне місце роботи, від сплати аліментів умисно не ухиляється. На його думку, підстави для зміни способу стягнення аліментів на тверду грошову суму відсутні, тому просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши наступні факти і відповідні їм правовідносини, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. З аналізу наведених норм закону слідує, що суд визначає аліменти у частці від доходу матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182 - 184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17-ц Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилось двоє дітей: [INFO] дочка [PERSON] , [INFO] - син [PERSON] (а.с. 7, 8). Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області у справі №338/214/14-ц від 05 березня 2014 року, яке набрало законної сили 24 березня 2014 року, задоволено позов [PERSON] , ухвалено стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частки заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11 лютого 2014 року до досягнення повноліття старшою дитиною (а.с. 32). Згідно з довідкою №5 від 05 травня 2020 року, виданою КНП "Солотвинська районна лікарня", заробітна плата [PERSON] , за період листопад 2019 року - квітень 2020 року склала 32689 грн 31 к., а середній заробіток в місяць - 5448 грн 22 к. (а.с. 33). Відповідно додовідки від 19 листопада 2019 року, наданої представником відповідача, дохід [PERSON] за 11 місяців 2019 року склав 343641 рубль 31 к. (а.с. 30) середній заробіток за місяць у 2019 році в гривневому еквіваленті становив близько 11 871 грн щомісячно (343641,31 * 0,38) / 11), де 0,38 курс гривні до російського рубля, 11 - кількість місяців, впродовж яких відповідачем отримано дохід, згідно з довідкою від 19 листопада 2019 року. Судом також встановлено, що неповнолітня [PERSON] з 2018 року навчається в Івано-Франківському базовому медичному коледжі на контрактній основі. Вартість навчання за 2018 - 2019 навчальний рік становила 11 950 грн, за 2019 - 2020 навчальний рік - 12500 грн (а.с. 11 - 12). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", прожиткові мінімуми для дітей різних вікових груп встановлено у наступних розмірах: віком до 6 років: з 01 січня 2020 року - 1779 гривень, з 01 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; віком від 6 до 18 років: з 01 січня 2020 року - 2218 гривень, з 01 липня - 2318 гривень, з 01 грудня - 2395 гривень. На підставі викладеного, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що їх розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, належного рівня їх життя, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також матеріальне становище позивачки і відповідача, витрати на утримання дітей, які несе [PERSON] , стан їх здоров`я, ту обставину, що неповнолітня [PERSON] стаціонарно навчається. За таких обставин, зважаючи на імперативну норму закону про можливість зміни способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою вимоги в цій частині ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дітей, покращать їх матеріальне становище, тому вважає, що слід змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Богородчанського районного суду від 05 березня 2014 року, та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі: 3000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею повноліття, та 2000 гривень але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] до червня 2022 року - до закінчення останньою навчання в коледжі, то слід зазначити наступне. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання регулюється Главою 16 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст.198 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до Конвенції про права дитини, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15 травня 2006 року: обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягненням дочкою, сином віку який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчатися; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей на період навчання наступає тоді, коли дитина досягне повноліття й за умови, що вона буде на той час навчатися та потребувати матеріальної допомоги, за наявності спору. Чинне законодавство України не передбачає пред`явлення позову чи постановлення рішення заздалегідь, з підстав, які ще не наступили чи можуть виникнути у майбутньому. Оскільки дочка сторін [PERSON] досягне повноліття [INFO] , а [PERSON] звернулася до суду з позовом 23 квітня 2020 року, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині за безпідставністю. У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір судового збору у даній справі відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір" становить 840 грн 80 коп., від сплати якого позивачка звільнена. Враховуючи, що позов задоволено частково - на 83,33%, то з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 700 грн 64 к. (840,80 х 83,33%). Позивачкою [PERSON] у зв`язку з розглядом даної справи понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 800 грн (а.с. 16).

Outcome: approved