Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів Головного управління національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 03 червня 2019 року перебувала у гостях у своєї дочки [PERSON] у с. Остап`є Підволочиського району Тернопільської області. В цей час її чоловік [PERSON] почав кривдити та бити дочку, а також шарпати її і спричиняти фізичну біль. У зв`язку з чим вона викликала працівників поліції, котрим пояснила, що без окулярів не бачить і не зможе написати заяву. Скориставшись цим, вони склали на неї постанову серії АПО18 № 016492 та притягнули її до адміністративної відповідальністю за ст. 183 КпАП України за ніби-то неправдивий виклик поліції та наклали грошове стягнення у виді 51 грн. 23 серпня 2019 року рішенням Підволочиського райсуду постанову про накладення на неї штрафу в розмірі 51 гривні скасовано. Вважає, що діями працівників поліції вчинено щодо неї протиправну поведінку, прийнявши рішення про накладення на неї стягнення у виді штрафу. Крім того їй було завдано душевних страждань, які зазнала під час розгляду її справи працівниками поліції, що полягали у зневазі, вчиненні образливого рішення та протиправної бездіяльності, ставленні та кривдженні її як старшої людини. У зв`язку із чим просить стягнути із відповідачів в її користь 100 000 грн, а також понесені витрати з урахуванням уточнень в розмірі 3010 грн. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги та доповненнях до них підтримали у повному обсязі, зіславшись на обставини, що у них викладені, просять їх задоволити у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог позивача та його представника заперечив та пояснив, що дійсно 03 червня 2019 року працівниками поліції складено постанову серії АПО18 № 016492 та притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальністю за ст. 183 КпАП України за неправдивий виклик працівників поліції. Накладено грошове стягнення у виді 51 грн. 30 серпня 2019 року рішенням Підволочиського райсуду, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2019 року, постанову про накладення на неї штрафу в розмірі 51 гривні скасовано. Разом із тим, на думку представника відповідача, позивач не надав переконливих доказів, котрі б свідчили про наявність заподіяння йому моральної шкоди, протиправність дій заподіювача та причинно-наслідковий зв`язок між діями органу поліції та заподіяною шкодою. Крім того позивачем не надано чіткого розрахунку розміру моральної шкоди та не аргументовано, чому саме таку суму просить відшкодувати позивач. Також вважає, що сам факт наявності судового рішення, яким скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення, не являється доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. Крім того просить звернути увагу на те, що судом апеляційної інстанції не встановлено жодного факту протиправної чи незаконної дії чи бездіяльності зі сторони поліцейського у відношенні позивача. Вважає, що задоволення позову судом та скасування оскаржуваної постанови свідчить про реалізацію нею своїх прав на оскарження процесуальних рішень і не може бути безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень і констатація порушення сама по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку моральну шкоду, якої зазнав позивач. Щодо заявлених вимог щодо встановлення протиправної поведінки відповідачів то вважає, що розгляд такої категорії справ розглядається за правилами іншого судочинства, зокрема ст.. 19 КАСУ, тобто розгляд таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, проте подав відзив на позовну заяву, у якому посилається на те, що позивачем не наведено жодних доказів завдання йому моральних страждань діями відповідачів у розмірі, який він просить до відшкодування. Також позивачем не наведено ґрунтовних підстав для стягнення з відповідачів у його користь витрат, які позивач поніс, а тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, пояснення представників відповідачів, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних міркувань : Згідно ст.. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.. 13 ЦПК України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так судом встановлено, що постановою № 16492 від 03 червня 2019 року дільничним інспектором ВП ГУНП в Тернопільській області Стінським О.В. винесено постанову про адміністративне правопорушення за ст. 183 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51 грн. Постановами державного виконавця від 09 вересня 2019 року накладено арешт на грошові кошти та рахунки в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та винагороди державного виконавця в розмірі 300,2 грн. Рішенням Підволочиського районного суду від 30 серпня 2019 року, котре постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року залишено без змін, позов [PERSON] задоволено. Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення № 016492 від 03 червня 2019 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 183 КпАП України та закрито провадження у даній справі за відсутністю події та складу правопорушення. Мотивами прийняття такого рішення послужило те, що працівники поліції, при винесенні постанови, не врахували тієї обставини, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] , як подружжям, виникла сімейна сварка і матір [PERSON] , котра була свідком даної сварки, з метою припинення протиправної поведінки свого зятя викликала працівників поліції, а тому позивач [PERSON] вказала правдиву інформацію і у неї не було прямого умислу безпідставного виїзду на місце виклику працівників поліції, а лише захист прав та інтересів своєї дочки, котра у подальшому, до приїзду працівників поліції, порозумілась із чоловіком, відмовилась писати заяви про вчинення відносно неї домашнього насильства і жодних претензій до нього не мала. Разом із тим факт домашнього насильства громадянином [PERSON] по відношенні до позивача [PERSON] та до її неповнолітнього внука, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і спростовані письмовими доказами, зокрема дослідженими і проаналізованими матеріалами справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, показами дочки позивача - [PERSON] . Згідно ст. ст. 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 1, ч. 3 ст. 19, ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. За нормами п. 2 ч. 1 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про право на відшкодування заподіяної шкоди. Разом із тим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У судовому засіданні із наданих доказів та пояснень сторін судом встановлено, що позивач [PERSON] не була засуджена, не притягувалась до кримінальної відповідальності, відносно неї не був застосований запобіжний захід, не затримувалась, та на неї не накладались адміністративні стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи, органу державної влади правового значення при цьому не має. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. У даній постанові, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні позивачем не доведено, що внаслідок скасування постанови про притягнення її до відповідальність за порушення правил дорожнього руху та закриття провадження у даній адміністративній справі, а також протизаконними діями працівників Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області вона пережила довготривалий пригнічений стан, що негативно відобразилось у її повсякденному житті, а також душевних стражданнях, які зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї під час розгляду справи, у зневазі відносно неї та її кривджені. Надаючи оцінку фатам, на котрі посилається позивач як на підставу своїх вимог та обґрунтування завданої моральної шкоди, суд виходив із сукупності усіх обставин справи, досліджених та проаналізованих доказів, інтенсивності та тривалості поведінки поліцейського, віку, стану здоров`я, а також причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями працівника поліції під час винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Так, суд вважає доведеним той факт, що внаслідок складання працівником Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області постанови та притягнення позивача [PERSON] до відповідальності, вона пережила неприємні емоції. Разом з тим, в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди, та стягнення грошових коштів в розмірі 100 000 грн, що буде для неї розумною сатисфакцією і відповідатиме як національному так і європейському законодавству та ефективним судовим захистом. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" що зазначена у ст.. 23 ЦК України які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. (Вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року) Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. У п. 54. рішення ЄСПЛ "Перна проти Італії"від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії" За вказаних обставин, зважаючи на викладені та встановлені у судовому засіданні обставини, конкретно у даному випадку, суд вважає, що справедливою сатисфакцією по відновленню прав позивача [PERSON] є скасування судом постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності та накладення на неї грошового стягнення у виді штрафу в розмірі 51 грн. Таким чином заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] до ГУНП в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та до задоволення не підлягають. Крім того, щодо вимог позивача [PERSON] про встановлення протиправної поведінки працівників поліції то суд вважає наступне : Згідно п.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що встановлення протиправності дій суб`єкта владних повноважень належить до юрисдикції адміністративних судів. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За вказаних обставин провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Головного управління національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, про встановлення протиправної поведінки та стягнення моральної шкоди, в частині встановлення протиправної поведінки працівників поліції підлягає закриттю. Крім того суд, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення на користь позивача понесених та документально підтверджених судових витрат.

Outcome: dismissed