Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 серпня 2015 року по вул. Дніпроводській в м. Києві трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], та автомобіля [NUMBER], яким керував відповідач [PERSON] Позивач зазначає, що винуватцем вказаної дорожньо-транспортної пригоди є водій [PERSON] Позивач зазначив, що відповідач вчасно не сплатив страховий платіж за договором обов'язкового страхування власників наземних транспортних засобів від 21 серпня 2015 року №АЕ/5239101, укладеного між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та власником автомобіля [NUMBER], [PERSON] За таких обставин, посилаючись на ст. 18 Закону України «Про страхування» та ст.983 ЦК України, позивач просить визнати вказаний договір страхування у вигляді полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/5239101 недійсним. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань на адресу суду не надіслав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. За приписами ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Страхування може бути добровільним або обов'язковим (ст. 5 Закону України "Про страхування"). Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно з ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Таким чином, договір страхування є двостороннім, оплатним, строковим, консенсуальним. Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства (стаття 982 ЦК України). Статтею 981 ЦК України передбачено, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. З матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2015 року між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» (страховиком) та [PERSON] (страхувальником) було укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ5239101. Строк дії полісу встановлено з 22 серпня 2015 року по 21 серпня 2016 року включно. Забезпечений транспортний засіб - автомобіль [NUMBER]. Згідно п. 10 полісу, страховий платіж в розмірі 705 грн. 02 коп. сплачено 21 серпня 2015 року. Вказаний поліс підписано обома сторонами і скріплено печаткою ТДВ «СК «Альфа-Гарант». (а. с. 26). Відповідно до платіжного доручення №1037 страховий платіж по договору №АЕ5239101 від 21 серпня 2015 року у сумі 705,02 грн. надійшов від [PERSON] на поточний рахунок ТДВ «СК «Альфа-Гарант» 10 вересня 2015 року. (а.с.28) Обгрунтовуючи свій позов позивач зазначив, що всупереч умовам договору відповідач вчасно не сплатив страховий платіж на користь позивача, що на думку представника позивача є підставою для визнання такого договору недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 2 ст. 998 ЦК України визначені додаткові підстави для визнання недійсним договору страхування. Так, за змістом цієї норми договір страхування визнається судом недійсним, якщо: його укладено після настання страхового випадку; об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом. Ст. 60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 998 ЦК України, для визнання недійсним договору (полісу) обов'язкового страхування власників наземних транспортних засобів від 21 серпня 2015 року №АЕ5239101. Законодавець у ст. 18 Закону України "Про страхування" розмежовує поняття укладення договору і набрання ним чинності. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Тобто момент укладення договору теоретично може не збігатися з моментом набрання ним чинності. Набрання чинності договором страхування породжує для страховика обов'язок здійснити виплату страхового відшкодування у разі настання страхового випадку. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Отже, неналежне виконання страхувальником взятого на себе за договором обов'язкового страхування власників наземних транспортних засобів зобов'язання щодо сплати страхового платежу не може слугувати правовою підставою для визнання такого договору недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

Outcome: dismissed