Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 21.12.2017 року до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державний нотраіус Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори, про визнання договорів недійсними. Короткий зміст та обґрунтування позову Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що відповідно до договорів дарування від 03.02.2016 року вона подарувала відповідачці [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 0,0284 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:01:004:0502 та належні їй 53/100 часток домоволодіння під номером [ADDRESS] . Як стверджує позивачка, на час нотаріального посвідчення даних договорів дарування, вона перебувала на лікуванні, а тому відповідачка запропонувала їй доглядати за нею, в обмін на передачу [PERSON] належного їй нерухомого майна. Після того, як позивачку було виписано з лікарні, відповідачка [PERSON] не здійснювала догляд за нею, а тому позивачка звернулась у квітня 2016 року до суду з позовом про визнання зазначених договорів недійсними, після чого відповідачка [PERSON] написала розписку, згідно якої зобов`язалася утримувати позивачку та здійснювати за нею догляд, тому позивачка подала до суду заяву про залишення свого позову без розгляду, однак ставлення відповідачки до неї після цього не змінилось, тому вона вимушена повторно звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів і просить поновити строк на оскарження зазначених договорів дарування та визнати їх недійсними, оскільки дані договори не відповідають вимогам статтей 203, 229 ЦК України. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2017 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2018 року було частково задоволено заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер 5110300000:01:004:0502, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] до розгляду справи по суті. Накладено арешт на 53/100 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] до розгляду справи по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2018 року було закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.01.2019 року було зобов`язано Чорноморську міську державну нотаріальну контору надати засвідчений пакет документів з укладення договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2019 року було зобов`язано нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області надати матеріали щодо укладених договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.04.2020 року було зобов`язано нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області надати матеріали щодо укладених договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] . Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні адвокат Лавроневич Світлана Анатоліївна, яка діє в інтересах позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та пояснила, що під час підписання договорів дарування на користь [PERSON] 03 лютого 2016 року почувала себе погано, тому що хворіла на анемію, про можливість перенесення дати підписання оскаржуваних договорів дарування не знала. У той же час вона повідомила, що на лікуванні у психіатричній лікарні не знаходилась, договори дарування були підписані нею, проте в цей час в неї було замутнення свідомості, їй стало погано. Також вона заявила у судовому засіданні, що відповідачка [PERSON] пообіцяла їй, що буде її доглядати за нею у випадку укладення договорів дарування на її користь. Оскільки відповідачка є дочкою її подруги, вона їй повірила. Раз на місяць відповідачка [PERSON] привозила їй продукти приблизно на суму 200,00 грн., а також вугілля та дрова на зиму, проте після того, як [PERSON] повідомила відповідачці, що буде звертатися до суду з приводу визнання договорів дарування на її користь недійсними, відповідачка перестала здійснювати за нею догляд, чим не виконала взяті на себе обіцянки перед позивачкою, окрім того, під час підписання оскаржуваних договорів дарування, як зазначає позивачка [PERSON] вона не усвідомлювала своїх дій через погіршення стану здоров`я, тому позивачка [PERSON] просить визнати оскаржувані договори дарування недійсними. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, проте надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] у повному обсязі. В матеріалах справи також міститься відзив позивачки, згідно якого вона зазначає, що обставини, на які посилається позивачка [PERSON] як на підставу для задоволення своїх позовних вимог є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, адже договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов`язків для обдарованого. Окрім того, позивачкою не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин, які б обмежували позивачку у можливості розуміти значення і умови договорів під час їх укладення у зв`язку з віком чи станом здоров`я, чи наявність будь-яких тяжких обставин на час укладення оскаржуваних договорів, якими б могла скористатись інша сторона договорів. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи за його відсутності через велику завантаженість в роботі. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 03.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №179 та посвідченого Державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної контори Одеської області Кушнір І.В., [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0284 га в межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:004:0502. Дана земельна ділянка належала дарувальнику [PERSON] згідно Свідоцтва про право власності від 14.11.2015 року, індексний номер 47621580. Відповідно до Договору дарування частки домоволодіння від 03.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №181 та посвідченого Державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної контори Одеської області Кушнір І.В., [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй 53/100 часток домоволодіння під номером [ADDRESS] . Відчужувана частка домоволодіння належала дарувальнику [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого Тітовою Т.С., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області 10 жовтня 2005 року за реєстровим номером 3925, право власності на частку домоволодіння зареєстроване Комунальним підприємством Білгород-Дністровським бюро технічної інвентаризації 11 серпня 2008 року в книзі:63, номер запису:1843. На даний час в оспорюваному будинку за адресою: [ADDRESS] проживає позивачка [PERSON] та сплачує комунальні послуги з обслуговування цього будинку, що підтверджується копіями квитанцій, які місяться в матеріалах справи. В матеріалах справи міститься довідка, видана Білгород-Дністровською міською багатопрофільною лікарнею №66 від 14.04.2016 року, згідно якої позивачка [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 27.01.2016 року по 05.02.2016 року з діагнозом: залізодефіцитна анемія середньої важкості. Також в матеріалах справи міститься заява рідного брата позивачки [PERSON] , який просить задовольнити позовні вимоги позивачки та визнати оскаржувані договори дарування недійсними, оскільки на момент їх укладення позивачка перебувала на лікуванні та не могла усвідомлювати своїх дій. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.09.2016 року по справі №495/5282/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори, про визнання договорів дарування недійсними було залишено без розгляду за заявою позивачки [PERSON] . В матеріалах справи міститься копія розписки, яка була написана 02.09.2016 року відповідачкою [PERSON] , згідно якої враховуючи, що позивачка [PERSON] подарувала їй будинок та земельну ділянку, зобов`язується здійснювати за нею медичний нагляд, за потребою забезпечувати продуктами харчування, твердим паливом, житловим приміщенням до кінця життя, здійснювати витрати щодо її поховання. Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені. У статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому слід зазначити, що у відповідності до статей 316-319 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, в яких вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна мета, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України або статтею 233 ЦК України. Так, ч. 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Окремо суд зазначає, що договір дарування є договором, внаслідок якого дарувальний передає обдарованій особі безоплатно майно у власність, тобто саме безоплатність передачі майна та відсутність обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру є головною ознакою цього договору. Що стосується позовної вимоги позивачки [PERSON] щодо поновлення строку для оскарження оспорюваних договорів дарування, суд зазначає наступне. Оспорювані договори дарування на користь відповідачки [PERSON] були укладені 03.02.2016 року. В квітні 2016 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори, про визнання договорів дарування недійсними. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.09.2016 року по справі №495/5282/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори, про визнання договорів дарування недійсними було залишено без розгляду за заявою позивачки [PERSON] . Повторно з такими самими позовними вимогами позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою 21.12.2017 року, тобто через один рік і більше ніж три місяці. Відповідно до ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, при цьому ч.1 ст. 261 ЦК УКрани передбачено,що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як передбачено ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Саме з тим фактом, що позивачка [PERSON] вже зверталася до суду за захистом своїх прав шляхом визнання договорів дарування недійсними та як вона стверджує, під час розгляду поданого раніше позову, відповідачкою [PERSON] було написано розписку про зобов`язання здійснювати за нею нагляд, позивачка пов`язує поважність пропуску строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. При цьому слід зазначити, що відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, належних та допустимих доказів щодо поважності причин пропуску строків для звернення до суду з даною позовною заявою позивачкою [PERSON] до суду надано не було, у той же час суд зазначає, що ані відповідачкою [PERSON] , ані іншими сторонами по справі не було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності за позовними вимогами позивачки. Тому, враховуючи положення частин 2, 3 ст. 267 ЦК України, якими передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності та позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову саме за спливом строку позовної давності. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачці [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, укладених 03.02.2016 року за їх безпідставністю, оскільки підстав для визнання вказаних договорів дарування недійсними, матеріали справи не містять. Крім того, позивачка, як на правову підставу своїх вимог щодо визнання правочинів недійсними, посилається на те, що спірні правочини не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та ст. 229 ЦК України, згідно з положеннями якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак, при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, наявність добровільної волі сторін була перевірена державним нотаріусом під час посвідчення відповідних договорів дарування. На підтвердження факту вчинення оспорюваних правочинів позивачкою під тиском, або внаслідок введення позивачки [PERSON] в оману обіцянками відповідачки, позивачкою не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу, як того вимагає ст. 81 ЦПК України. Окремо суд наголошує на тому, що сама позивачка [PERSON] не заперечує факту підписання оспорюваних договорів дарування від 03.02.2016 року у присутності державного нотаріуса, яким було перевірено її дієздатність. Неможливість усвідомлювати позивачкою [PERSON] правових наслідків своїх дій під час оформлення оспорюваних договорів може бути визначена тільки шляхом проведення судово-психіатричної експертизи, про проведення якої не було заявлено клопотання жодною зі сторін по справі, а отже суд позбавлений процесуальної можливості щодо її призначення в рамках розгляду даної справи. Одночасно, суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає, що позивачкою [PERSON] в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не було доведено належними та допустимими доказами, що в її діях під час укладення оспорюваних договорів дарування, був відсутній намір щодо безоплатного відчуження належного їй нерухомого майна на користь відповідачки [PERSON] , оскільки остання обіцяла здійснювати за нею догляд, адже оспорювані договори були посвідчені 03.02.2016 року, а розписку про зобов`язання здійснювати догляд за позивачкою відповідачка [PERSON] написала лише 02.09.2016 року. Посилання позивачки [PERSON] на ті обставини, що під час укладення оспорюваних договорів дарування вона перебувала на стаціонарному лікуванні та не могла усвідомлювати правові наслідки своїх дій теж не знайшли свого підтвердження, адже позивачка перебувала на лікуванні в терапевтичному відділенні, її хвороба не була пов`язана з будь-яким психічним розладом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За таких обставин доводи позивачки [PERSON] про те, що оспорювані договори дарування нерухомого майна є незаконними та порушують її права є безпідставними та не підтверджуються будь-якими наявними в матеріалах справи доказами. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, суд, ретельно дослідивши матеріалами справи, витребувані докази, приходить до висновку, що позивачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними, а тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставним, надуманими та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] , судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed