Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом до ПрАТ «ЦГЗК», мотивуючи тим, що 15 лютого 1985 року, під час виконання трудових обов'язків машиніста локомотива управління залізничного транспорту ДП «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» правонаступником якого є відповідач, на території залізничного цеху №1 УЗТ, намагаючись поспішно завадити аварії, оступився та вдарився головою об обв'язувальний кутки тепловоза. В результаті нещасного випадку він отримав тяжку травму голови. За результатами проведеного розслідування причини виникнення нещасного випадку було складено відповідний акт розслідування Форми Н-1 №2 від 16.02.1985р. Згідно результатів розслідування, його вини у виникненні нещасного випадку комісією не було встановлено. Первинним висновком МСЕК від 08.05.1996р.йому встановлено 35% втрати професійної працездатності в зв'язку з «увечьем» (мовою оригіналу). Висновком МСЕК від 28.05.2009р. встановлено 60% втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності безстроково. В насідок виробничої травми він кожного дня відчуває сильний головний біль, запаморочення. Він постійно вимушений регулярно проходить лікування, як медикаментозне та і фізеотерапевтичне, кожного року декілька разів проходить курси стаціонарного лікування. Наслідки виробничої травми вимагають від нього додаткових зусиль на організацію свого життя. Вважає, що з боку роботодавця йомумає бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодження здоров'я в сумі 96 000,00 гривень. Представник позивача [PERSON].в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому посилався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Корчака М.В. в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала в повному обсязі. Проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на підстави викладені в письмових запереченнях долучених до матеріалів цивільної справи. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 04.10.1980 року по теперішній час працює на ПрАТ «ЦГЗК». Відповідно до акту №ІІ від 16.02.1985року про нещасний випадок на підприємстві встановлено: 15.02.1985 року о 17:15 годині при зміні кабіни управління тепловоза на забійній тупік екскаватора №50, машиніст тепловоза ТЕ-З 3114 [PERSON], при переході через міжсекційне з'єднання з секції "А" в секцію "Б" почув, що потяг почав довільний рух під ухил. Він поспішив до кабіни керування, для застосування заходів екстреного гальмування, оступився і вдарився головою об обв'язувальні куточки перехідного суфле при цьому отримав травму голови. Відповідно до п.15.1 Акту, причина нещасного випадку: Порушення гл. ІІ §22 «Інструкції по експлуатації гальм рухомого складу залізниць». Відсутність належного керівництва і нагляду за виконанням працівниками правил технічної експлуатації при виконанні робіт, також низька трудова дисципліна. В результаті нещасного випадку [PERSON] отримав забій голови, коммоціонний синдром. Відповідно до первинного висновку МСЕК від 08.05.1996р. [PERSON] встановлено 35% втрати професійної працездатності в зв'язку з «увечьем». В подальшому відповідно до висновку МСЕК від 28.05.2009р. встановлено 60% втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності безстроково. Так, наявність трудового каліцтва у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими медичними виписками, з яких вбачається що він проходив стаціонарне лікування в закладах охорони здоров'я. Відповідно до ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. На власника або уповноважений ним орган покладається систематичне проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці, протипожежної охорони. Згідно приписів ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Вказана стаття містить перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові, зокрема: факт порушення власником законних прав працівника та наявність моральних страждань або втрата нормальних життєвих зв'язків, необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. За загальним правилом відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Протиправність поведінки полягає у невиконання юридичного обов'язку, встановленого нормою права. При цьому під протиправною дією розуміють поведінку, що заборонена законом, а під протиправною бездіяльністю - не вчинення особою дій, які вона була зобов'язана за законом вчинити. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. №9) "Вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст..237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В пункті 5 вищезазначеної постанови, роз'яснено, що питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умов праці, були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст.12 Закону України «Про охорону праці» та «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993р. № 472 (Правила). Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. №20-рп/2008р., також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом втрати позивачем працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Суд вважає, що отримавши травму, позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 38 Правил, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст. 4401 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, яка діяла станом на 03 березня 1994 року, тобто під час первинного встановлення позивачу втрати працездатності по професійному захворюванню, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування визначається судом з урахування суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також, інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та не може бути перевищувати 200 мінімальних заробітних плат незалежно від інших будь-яких виплат. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоров'я людини найвища соціальна цінність, невід'ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров'я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров'ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, при ухваленні рішення враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, ступень вини відповідача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 35 % та той факт, що травма отримана на виробництві. Так, згідно положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 3723,00 грн. Враховуючи що розмір відшкодування шкоди не може бути менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача 18 615 грн. (яка складається 5х3723= 18615). Доводи представника відповідача з приводу відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, обґрунтування її розміру суд вважає необґрунтованими, некоректними та такими, що не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи викладеними вище, та не приймає за основу при ухваленні даного рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: partial