Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.05.1996 року. Мають семеро дітей. П`ятеро з них [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , неповнолітні, та знаходяться на утриманні позивачки. Позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грв. щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. Посилається на те, що подружнє життя між ними не склалося, тому вони припинили спільне проживання. Відповідач пішов з дому і більше не повертався. Він відмовляється добровільно брати участь у матеріальному утриманні дітей та їх вихованні. Інших осіб на утриманні не має. Представник позивачки надав суду заяву про розгляд справи у йоговідсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Згідно статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 24 ч. 1 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами статті 105 ч. 3 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ст. 191 ч. 5 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Статтею 112 сімейного кодексу передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили почуття любові та поваги однин до одного. Це підтверджується тим, що вони тривалий час спільно не проживають і ніхто з них не намагається вживати заходів до примирення. Відповідач належним чином повідомлявся судом про судові засідання, але жодного разу не з`явився, жодного заперечення по позову не подавав, що свідчить про відсутність у нього якоїсь зацікавленості стосовно збереження шлюбу, а отже і про відсутність підстав для надання сторонам строку для примирення. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сім`я розпалася остаточно, а цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні позивачки. Це стверджено свідоцтвами про народження дітей, довідкою Усть-Чорнянської селищної ради та актом обстеження матеріально-побутових умов, з яких вбачається, що позивачка проживає разом з дітьми у важких матеріальних умовах. Чоловік з сім`єю не проживає, кошти на утримання дітей не надає. Площа будинку 38 м.кв. Сім`я користується земельною ділянкою 0.30 га. та утримує вівці. Згідно із ст. 8 ч. 1 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повнолітнього віку. Статтею 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" звернуто увагу суддів на те, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у Законі "Про виконавче провадження", а також у статтях 194 - 197, 274 СК. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивачки, яка сама виховує п`ятеро неповнолітніх дітей, постійного місця роботи не має, відсутність у неї будь-якого цінного рухомого майна, відсутність у відповідача інших аліментних зобов`язань та відсутність істотних причин, які б перешкоджали йому працювати та заробляти кошти. З приписів Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" убачається, що з 1 грудня 2019 року для дітей віком від 6-ти до 18-ти років встановлено прожитковий мінімум у розмірі 2218 гривень. Середня заробітна плата по Україні станом на жовтень 2019 р. становила 10727 грв., а по Закарпатській області - 9300 грв. Тому суд вважає, що відповідач, як молодий, працездатний чоловік, який має можливість працювати, у змозі заробити суму, яка дасть йому можливість сплачувати на утримання своїх дітей по 1300 гривень у місяць. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати по 2500 грв. щомісяця на кожну дитину позивачка суду не надала. У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 768.40 грв. та до спеціального фонду Державного бюджету України 768.40 грв. судового збору. За таких обставин,

Outcome: partial