Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ПП «ЮВ ТРАНС», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату із врахуванням індексації за період з 20.03.2013 року по 24.02.2015 року в сумі 27 882,94 грн., середній заробіток із врахуванням індексації за період затримки розрахунку за період з 25.02.2015 року по 01.05.2018 року 74 724,95 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 20.03.2013 року був прийнятий на посаду водія-експедитора на підставі наказу № 3-к від 20.03.2013 року, 24.02.2015 року був звільнений з роботи. Проте на момент звільнення відповідач не здійснив розрахунку по заборгованості по заробітній платі, за весь час роботи на підприємстві жодного разу не виплатив заробітної плати. Проте як вбачається з відомостей реєстру фізичних осіб - платників податків, виданою ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач регулярно нараховував позивачу заробітну плату, яку фактично не сплачував. Так, загальна заборгованість відповідача по заробітній платі на день звільнення становить 14 062,50 грн. та складається з: 500 грн. - за березень 2014 року, 3 750,00 грн. - за квітень, травень та червень 2014 року по 1 250,00 грн. щомісяця, 3 750,00 грн. за липень, серпень та вересень 2014 року, 3 750,00 грн. за жовтень, листопад та грудень 2014 року, 1 250,00 грн. за січень 2015 року та 1 062,50 грн. за лютий 2015 року. Довідку про середній заробіток відповідач не надає. Позивач вважає дії відповідача такими, що протирічать чинному законодавству, а тому просить стягнути заборгованість по заробітній платі із урахуванням індексації у розмірі 27 882,94 грн. та суму середнього заробітку з урахуванням індексу інфляції за весь час затримки здійснення розрахунку. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В. від 08.06.2018 року відкрито спрощене провадження за вказаною позовною заявою. 07.09.2018 року представником відповідача до суду подано відзив, в якому зазначено про те, що позовні вимоги є необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за зверненням позивача Державною службою України з питань праці було проведено перевірку № 12343/4.3/4.2-ДП-16 від 12.12.2016 року діяльності відповідача щодо дотримання законодавства про працю, якою були встановлені певні порушення з боку відповідача, а саме: неналежне оформлення трудової книжки позивача при звільненні - відсутня печатка підприємства; станом на 24.01.2017 року не дотримано строку розрахунку зі звільненим працівником (позивачем) - позивач був звільнений у лютому 2015 року, а розрахункові кошти були виплачені позивачу 24.03.2016 року та 15.04.2016 року. За результатами перевірки було винесено припис щодо усунення виявлених порушень у строк до 24.02.2017 року. Відповідач виконав вимоги припису № 10-94/22 від 24.01.2017 року, про що 23.02.2017 року повідомив Головне управління Держпраці у Київській області. Жодних інших порушень трудового законодавства , в тому числі невиплати позивачеві заробітної плати або нездійснення розрахунку під час звільнення позивача, перевіркою не було встановлено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 17.12.2018 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 15.01.2019 року прийнято позовну заяву до свого провадження, справу призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника у судове засідання. Постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2020 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2019 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. 14.08.2020 року до суду через електронну пошту позивачем подано пояснення, в яких зазначив, що перевірка Головним управлінням Держпраці у Київській області проводилася вибірково, тому представники контролюючого органу могли не перевіряти питання щодо невиплати [PERSON] заробітної плати у період з 20.03.2013 року по 24.02.2015 року, а тому і не відобразили його у приписі. В судове засідання позивач не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить його підпис на розписці, що міститься в матеріалах справи (а. с. 186), про причини неявки суду не повідомляв, з будь-якими заявами чи клопотаннями щодо відкладення розгляду справи до суду не звертася. Представник відповідача у судове засідання також не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, з будь-якими заявами та клопотаннями до суду не зверталися, відзив на позовну заяву відповідачем подано, тому суд визнав за можливе розлядунти справу у їхню відсутність на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працював на ПП "ЮВ ТРАНС" водієм-експедитором з 20.03.2014 року по 24.02.2015 року, про що свідчать записи в його трудовій книжці (а. с. 10 зворотня сторона). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми пиплачених доходів та утримання податків [PERSON] за період роботи на ПП "ЮВ ТРАНС" було виплачено всього 500 грн. у першому кварталі 2014 року, решта нарахованих сум виплачено не було (а. с. 6, 8). Відповідно до вказаної довідки, сума нарахованого доходу позивачу щомісячно становила 1 250 грн. Таким чином, на момент звільнення [PERSON] з ПП "ЮВ ТРАНС", за останнім була наявна заборгованість зі сплати заробітної плати працівнику, яка мала бути виплачена йому при звільненні. У 2017 році Головним управлінням держпраці у Київській області за зверненням [PERSON] була проведена позапланова перевірка додержання законодавства про працю у ПП "ЮВ ТРАНС", в результаті якої було винесено припис № 10-94/22 (а. с. 30 - 31). Вказаною перевіркою встановлено: 1) У порушення вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, [PERSON] при звільненні видано не належно оформлену трудову книжку, а саме: у трудовій книжці [PERSON] зроблено запис стосовно звільнення, засвідчений підписом відповідальної особи ( [PERSON] ), проте відсутня печатка підприємства (служби персоналу); 2) У порушення вимог ст. 116 КЗпП України на підприємстві, станом на 24.01.2017 року, не дотримано строки розрахунку зі звільненим працівником [PERSON] , а саме: [PERSON] водій експедитор, відповідно до наказу від 24.02.2015 р. № 02-К звільнений 24.02.2015 р., а розрахункові кошти виплачені 24.03.2016 р. та 15.04.2016 р. Приписано: 1) Привести у відповідність до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, Інструкції про ведення трудових книжок працівників, запис про звільнення [PERSON] , термін виконання до 24.02.2017 р.; 2) Вжити заходів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України щодо вчасної виплати розрахункових коштів працівникам при звільненні, термін виконання до 24.02.2017 р. Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи встановлене та вищевказані законодавчі норми, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Разом з тим, позивач просить стягнути середній заробіток із врахуванням індексації за період затримки розрахунку за період з 25.02.2015 року по 01.05.2018 року у сумі 74 724,95 грн., однак суд повністю не погоджується з вказаними вимогами, оскільки приписом № 10-94/22 від 24.01.2017 року було встановлено, що розрахункові кошти [PERSON] були виплачені 24.03.2016 року та 15.04.2016 року. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки сплати всіх сум, що належать йому від підприємства за період з 25.02.2015 року по 14.04.2016 року у сумі 16 628,04 грн. (58,14 грн. середньоденна заробітна плата позивача * 286 днів затримки сплати всіх сум при звільненні) з відрахуванням з цієї суми податків і обов"язкових платежів, передбачених чинним законодавством. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Оскільки на теперішній час заборгованість відповідача зі сплати позивачу заробітної плати відсутня, суд вважає вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням індексу інфляції не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, то вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки приписом № 10-94/22 від 24.01.2017 року було встановлено, що розрахункові кошти [PERSON] були виплачені 24.03.2016 року та 15.04.2016 року. Доказів того, що вказані кошти у 2016 році [PERSON] не були виплачені, позивачем не надано. Таким чином, враховуючи встановлене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З урахуванням задоволених позовних вимог та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 704,80 грн. судового збору.

Outcome: partial