Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в Верховинський районний суд із зазначеною позовною заявою до відповідача - Верховитнської ЦРЛ, в якій просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9840,00 грн. за період з 27.01.2016 року по 03.08.2016 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27.01.2016 року його було поновлено на роботі на посаді завідуючого господарством Верховинської ЦРЛ та стягнуто із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22883,30 грн. На підставі вищевказаного рішення йому виплачено середній заробіток по 26.01.2016 року включно. Однак з 27.01.2016 року йому знову не виплачується заробітна плата, рішення про поновлення на роботі, яке підлягає до негайного виконання не виконано, тобто його в порушення вимог закону не поновлено на роботі на посаді завідуючого господарством Верховинської ЦРЛ, хоча він звернувся із заявою до відділу ДВС. Вважає, що своїми діями відповідач грубо порушив його трудові права, а тому просить, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі за період з 27.01.2016 року по 06.08.2016 року в розмірі 10288,80 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача Федюк В.Д. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що на даний час Верховинською ЦРЛ рішення Косівського районного суду від 27.01.2016 року про поновлення позивача на роботі та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.03.2016 рок оскаржено в касаційному порядку та дана справа знаходиться на розгляді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Вказані судові рішення ймовірно можуть бути скасовані, а тому існує велика вірогідність неможливості повороту виконання рішення суду у даній справі. Також вказала що на даний час адміністрація Верховинської ЦРЛ неспроможна виплатити відповідачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, у зв'язку з тим, що не вистачає коштів на виплату заробітної плати. Станом на 22 вересня 2016 року існує заборгованість по заробітній платі за серпень місяць, а також інші кредиторські борги, просила в задоволенні позивних вимог [PERSON] відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27.01.2016 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] у справі за його позовом до Верховинської ЦРЛ, третя особа - в.о. головного лікаря Верховинської ЦРЛ [PERSON], а саме: визнано незаконним наказ Верховинської ЦРЛ №86 від 29.07.2014 року про застосування адміністративного стягнення у вигляді догани [PERSON] завідуючому господарством Верховинської ЦРЛ за неналежне зберігання майна, яке призвело до пошкодження та наявної недостачі основних засобів та наказ Верховинської ЦРЛ №92 від 01.08.2014 року про звільнення [PERSON] з посади завідуючого господарством Верховинської ЦРЛ, поновлено його на роботі з 01.08.2014 року та стягнуто на користь [PERSON] з Верховинської ЦРЛ середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22883,30 грн. (а.с. 6-7). Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.03.2016 року. 15.04.2016 року Косівським районним судом було видано виконавчий лист по справі за позовом [PERSON] боржником у якому визначено Верховинську ЦРЛ (3). 10.06.2016 року державним виконавцем Верховинського районного відділу державної виконавчої служби Томащук А.Я. на підставі заяви позивача відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі на посаді завідуючого господарством Верховинської ЦРЛ з 01.08.2016 року та надано боржнику семиденний строк з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження для самостійного виконання рішення суду (а. с. 10). 08.08.2016 року наказом головного лікаря Верховинської ЦРЛ №103 було скасовано наказ №92 від 01.08.2014 року про звільнення [PERSON] та поновлено його на роботі на посаді завідувача господарством Верховинської ЦРЛ з 01.08.2014 року (а.с.21). Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст. 235 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню . Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові ВС України від 21.01.2015 року у справі №6-203цс14 - відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України , передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, а затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання такого наказу без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України "Про виконавче провадження", а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, на думку суду є достовірно встановленими обставини про те, що після постановлення Косівським районним судом Івано-Франківської області 27.01.2016 року рішення про поновлення [PERSON] на роботі відповідачем, Верховинською ЦРЛ, яку у виконавчому листі, виданому 15.04.2016 року Косівським районним судом визначено в якості боржника без поважних причин станом на 03.08.2016 року (на час звернення із позовом) не було видано наказ про поновлення позивача на роботі на посаді на посаді завідуючого господарством Верховинської ЦРЛ, а відповідний наказ видано лише 08.08.2016 року, а тому є підстави вважати, що має місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнуту з відповідача згідно рішення Косівського районного суду від 27.01.2016 року в розмірі 22883,30 коп. було виплачено позивачу по 26.01.2016 року включно та дана обставина не оспорюється сторонами в суді. Позивач з урахуванням уточнень позовних вимог просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 10288,80 грн. за період з 27.01.2016 року по 06.08.2016 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає до розрахунку у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку). Відповідно до довідки про доходи, виданої Верховинською ЦРЛ за вих. №312/01-08 від 04.07.2016 року нарахована заробітна плата позивача за перід з січня 2014 року по липень 2014 року складала 12974,24 грн., середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два повні останні місяці перед звільненням з роботи при цьому становила 3280,00 грн., відповідно середньоденна заробітна плата - 78,09 грн. при п'ятиденному робочому тижні (а.с. 4). Таким чином, кількість днів вимушеного прогулу позивача [PERSON] за період з 27.01.2016 року по 06.08.2016 року становить 131 день (січень-2, лютий-21, березень-22, квітень-21, травень-19, червень-19, липень-22, серпень-5). У відповідності до довідки №312/01-08 від 04.07.2016 про доходи [PERSON] виданої відповідачем, сума доходу позивача за червень-липень 2014 становила 3280,00 грн. ( 1640,00 грн. + 1640,00 грн.) за 42 робочих дні ( червень - 19 р/дн + липень 23 р/дн). Таким чином, його середньоденний заробіток складає 78,09 грн. ( 3280,00 : 42 р/дн). Загальна сума виплати за вимушений прогул [PERSON] за період з 27.01.2016 року по 06.08.2016 року складає 10229,79 грн. ( 131 р/дн. х 78,09 грн.). Відповідач, не визнавши позовні вимоги, поважних причин, що призвели до затримки виконання рішення суду не навів. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме: стягнути з Верховинської ЦРЛ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 27.01.2016 року по 06.08.2016 року в розмірі 10229,79 грн. В іншій частині позову відмовити. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн, оскільки при подачі даного позову позивач був звільнений від сплати судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial